NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Grips-Theater

Le Grips-Theater est un théâtre pour les enfants, qui se trouve à Berlin, en Allemagne, sur la Hansaplatz. C'est dans ce théâtre qu'est né le spectacle musical connu Linie 1, dont le titre fait référence à une ligne de métro traversant Berlin. Grips signifie en allemand quelque chose comme « jugeote » ou « esprit éveillé » ; c'est dans ce sens burlesque qu'il faut comprendre la mission du « Théâtre Grips ». Bibliographie (de) Gerhard Fischer: Das Grips-Theater und die Macht. Dans Birgit Haas (Hrsg): Macht: Performativität, Performanz und Polittheater seit 1990, Königshausen & Neumann 2005, (ISBN 3-8260-3040-0), p. 183-196 (de) Gerhard Fischer: GRIPS. Geschichte eines populären Theaters (1966–2000). Iudicum Verlag 2002, (ISBN 978-3-89129-741-4) (de) Der Spiegel, Nackter Mann, 1972, Numéro 15, p. 60 Filmographie Theaterlandschaften: GRIPS Theater Berlin, documentaire de 30 minutes de Jobst Knigge, avec Esther Schweins comme intervenante. Liens externes (de) Site officiel du Grips-Theaters (de) Aktionsbündnis Hier geblieben! Portail de l’Allemagne
Wandlitz

Wandlitz er en amtsfri kommune i landkreis Barnim i Brandenburg. Den blev oprettet den 26. oktober 2003 som et resultat af Brandenburgs områdereform af ni oprindeligt selvstændige kommuner Den eponyme tidligere kommune Wandlitz er et distrikt i den nye kommune Wandlitz. Inddeling Siden den kommunale områdereform 2003 har følgende tidligere selvstændige landsbyer og bebyggelser været en del af den nye kommune Wandlitz: Landsbyer og bydele Basdorf Klosterfelde Lanke Prenden Schönerlinde Schönwalde Stolzenhagen Wandlitz Bebyggelser De følgende bebyggelser er en del af Wandlitz: Arendsee Bogensee Büttners Ausbau Dammsmühle Annenhof (tidligere: Emilienhof) Gänseluch Gorinsee Heinrich-Heine-Ring Karl-Marx-Siedlung Kolonie Rahmer See Kolonie West Marienwalde Neudorf Ützdorf Waldheim Vandskellet mellem Nordsøen og Østersøen løber gennem Wandlitzområdet mellem Wandlitzer See og Liepnitzsee. Historie Landsbyen blev første gang nævnt skriftligt i 1242 i forbindelse at markgreverne Johann 1. og Otto 3. solgte den til Lehnin-klosteret. Under sekulariseringen i 1542 blev stedet en del af det nystiftede kurfyrste af Brandenburgs Amt Mühlenbeck. Efter at befolkningen var blevet decimeret under Trediveårskrigen, begyndte den gradvist at vokse igen i det 18. og 19. århundrede. Med indvielsen af jernbanestrækningen Berlin–Groß Schönebeck, Heidekrautbahn, den 21. maj 1901, blev den afgørende forudsætning for yderligere økonomisk opsving endelig skabt. I hurtig rækkefølge blev der bygget adskillige landejendomme og villaer ved Wandlitz-søen. I 1907/08 blev villakolonien ved Drei Heilige Pfühle bygget som resultat af en arkitektkonkurrence. I 1920'erne grundlagde kunstnere en boligkoloni på den sydøstlige bred af Rahmersee. Wandlitzsee lido blev åbnet i 1923 og banegårdsbygning, bygget i Stil der Neuen Sachlichkeit af Wilhelm Wagner, blev åbnet i 1927. Kommunens rådhus ligger i Wandlitz-distriktet og blev udvidet i 2010'erne. Galleri Referencer
Wandlitz

Wandlitz est une commune de l'arrondissement de Barnim, dans le Land de Brandebourg, en Allemagne. Sa population s'élevait à environ 23 120 habitants en 2019. Géographie La commune de Wandlitz se trouve sur le plateau de Barnim, à 27 km au nord du centre de Berlin, et fait partie de l' agglomération berlinoise. Elle contient le quartier Waldsiedlung, où habitaient les hauts dirigeants de l'Allemagne de l'Est (RDA) entre 1960 et 1989. Administration Depuis une réforme administrative de 2003, la commune est constituée de neuf villages : Basdorf, Klosterfelde, Lanke, Prenden, Schönerlinde, Schönwalde, Stolzenhagen, Wandlitz et Zerpenschleuse. Histoire Le village de Wandlitz est mentionné pour la première fois en 1242, lorsque les margraves Jean Ier et Othon III de Brandebourg vendaient le domaine à l'abbaye de Lehnin. Après la sécularisation de 1542, en raison de la Réforme protestante, il revient aux électeurs de Brandebourg. Dévastée par la guerre de Trente Ans, la région ne récupère que lentement. Au début du XIXe siècle furent construites les premières colonies résidentielles. Patrimoine Château de Lanke Églises de Basdorf, Klosterfelde, Lanke, Prenden, Schönerlinde, Stolzenhagen, Wandlitz Bogensee Personnalités liées à la ville Georg Friedrich Schmidt (1712-1775), peintre, dessinateur et graveur, né à Schönerlinde ; Claus-Ulrich Wiesner, (1933-2016), écrivain et scénariste, mort à Wandlitz ; Siegfried Matthus (1934-2021), compositeur et directeur d'opéra, mort à Stolzenhagen ; Jan Jansen (né en 1945 à Basdorf), coureur cycliste. Jumelages Gladbeck (Allemagne) depuis 1990 Schönwalde am Bungsberg (Allemagne) depuis 1991 La Ferrière (France) depuis 1997 Trzebiatów (Pologne) depuis 2002 Ballainvilliers (France) depuis 2013 Notes et références Liens externes Site officiel Ressource relative à la musique : MusicBrainz Portail du Brandebourg
Wandlitz

Wandlitz település Németországban, azon belül Brandenburgban. Lakosainak száma 24 363 fő (2023. december 31.). Wandlitz Mühlenbecker Land, Marienwerder és Biesenthal községekkel határos. Népesség A település népességének változása: Jegyzetek További információk Hivatalos oldal Kapcsolódó szócikkek Brandenburg települései
Wandlitz

Wandlitz is een gemeente in de Duitse deelstaat Brandenburg, en maakt deel uit van het Landkreis Barnim. Wandlitz telt 23.485 inwoners. Indeling gemeente De volgende Ortsteile maken deel uit van de gemeente: Basdorf Klosterfelde Lanke Prenden Schönerlinde Schönwalde Stolzenhagen Wandlitz Zerpenschleuse Na de volksopstand in de DDR in 1953, kregen de leiders van het regime, die toen nog in Berlijn gevestigd waren, schrik. Daarom bouwden ze in een beboste streek, dicht bij een autostrade, ten zuidoosten van Handlitz een residentie voor de leden van de Staatsraad, onder meer voor Walter Ulbricht en Erich Honecker, op een veilige afstand van Berlijn. Het was voorzien dat de toegangsweg ook als startbaan kon gebruikt worden voor vliegtuigen. Binnen het complex waren er winkels gevestigd met kwaliteitsgoederen die de gewone staatsburgers van de DDR niet konden verkrijgen. Afbeeldingen Zie ook Bunkercomplex 5000
Wandlitz

Wandlitz – gmina w Niemczech, w kraju związkowym Brandenburgia w powiecie Barnim, położona ok. 25 km od Berlina i ok. 15 km na wschód od Oranienburga. W 2008 liczyła 21 237 mieszkańców. Nieopodal znajdowało się strzeżone osiedle kierownictwa NRD Waldsiedlung Wandlitz (1960–1989). Toponimia Nazwa pochodzenia słowiańskiego, od połabskiego vandelice – dosłownie „ludzie mieszkający nad wodą” lub od vądolica – słowo oddające miejscowe pofałdowanie terenu. Części gminy Basdorf Klosterfelde Lanke Prenden Schönerlinde Schönwalde Stolzenhagen Wandlitz Zerpenschleuse Współpraca Miejscowości partnerskie: Gladbeck, Nadrenia Północna-Westfalia La Ferrière, Francja Trzebiatów, Polska Vöhl, Hesja (kontakty utrzymuje dzielnica Basdorf) Przypisy
Вандлиц

Вандлиц (нем. Wandlitz) — община в Германии, в земле Бранденбург. Входит в состав района Барним. Население составляет 21 704 человека (на 31 декабря 2010 года). Занимает площадь 164,13 км². Коммуна подразделяется на 9 сельских округов. Примечания Ссылки Официальная страница
Вандлиц

Вандлиц (њем. Wandlitz) општина је у њемачкој савезној држави Бранденбург. Једно је од 24 општинска средишта округа Барним. Према процјени из 2010. у општини је живјело 21.237 становника. Посједује регионалну шифру (AGS) 12060269. Географски и демографски подаци Вандлиц се налази у савезној држави Бранденбург у округу Барним. Општина се налази на надморској висини од 59 метара. Површина општине износи 162,8 km². У самом мјесту је, према процјени из 2010. године, живјело 21.237 становника. Просјечна густина становништва износи 130 становника/km². Међународна сарадња Референце Спољашње везе Њем. Савезни завод за статистику (језик: немачки) Стална конференција градова и општина (језик: немачки) KommOn Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (29. април 2014) - Информациони систем градова, општина и округа. (језик: немачки) План насеља на мапи (Mapquest)
Wandlitz

Wandlitz är en kommun i Landkreis Barnim i förbundslandet Brandenburg i Tyskland, belägen ca 20 km nordost om Berlin. Wandlitz har blivit känt i Tyskland genom närheten till Waldsiedlung, ett bostadsområde för dåvarande partitoppar i Östtyskland, som ofta benämndes Wandlitz. Själva bostadsområdet Waldsiedlung ligger dock idag utanför kommungränsen, i staden Bernau bei Berlin. Geografi Wandlitz ligger på den nordvästra delen av Barnimplatån, i landskapet Niederbarnim, vid sjöarna Wandlitzer See och Rahmer See. Huvuddelen av kommunens område ligger i anslutning till centralorten Wandlitz, medan en mindre del, kommundelen Zerpenschleuse, utgör en exklav belägen norr om huvuddelen. De två delarna skiljs från varandra av den mellanliggande grannkommunen Marienwerder och staden Liebenwalde. Administrativ indelning Följande orter alla tidigare kommuner som uppgick i den nya kommunen Wandlitz år 2003. I den nya kommunen utgör de administrativa kommundelar (Ortsteile): Basdorf Klosterfelde Lanke Prenden Schönerlinde Schönwalde Stolzenhagen Wandlitz (centralort) Zerpenschleuse Befolkning Detaljerade källor anges i Wikimedia Commons.. Vänorter Tyskland: Gladbeck, Nordrhein-Westfalen Frankrike: La Ferrière, Vendée Polen: Trzebiatów, Västpommerns vojvodskap Källor
Вандліц

Вандліц (нім. Wandlitz) — громада в Німеччині, розташована в землі Бранденбург. Входить до складу району Барнім. Площа — 164,27 км2. Населення становить 23 485 ос. (станом на 31 грудня 2020). Офіційний код — 12 0 60 269. Громада підрозділяється на 9 сільських округів. Населення Відомі особистості В поселенні народився: Георг Фрідріх Шмідт (1712—1775) — німецький гравер. Галерея Примітки Посилання Вікісховище має мультимедійні дані за темою: Вандліц Офіційний сайт (нім.)
Dorfkirche Köpernitz

Die evangelische Dorfkirche Köpernitz ist eine neoromanische Saalkirche in Köpernitz, einem Ortsteil der Stadt Ziesar im Landkreis Potsdam-Mittelmark im Land Brandenburg. Die Kirchengemeinde gehört zum Kirchenkreis Elbe-Fläming der Evangelischen Kirche in Mitteldeutschland. Lage Die Köpernitzer Dorfstraße führt von der Bundesstraße 107 in östlicher Richtung in den Ort. Dort steht das Bauwerk südlich der Straße auf einer leicht erhöhten Fläche, die nicht eingefriedet ist. Geschichte Köpernitz wurde 1420 erstmals urkundlich erwähnt. Es ist daher vorstellbar, dass es zu einer früheren Zeit bereits einen Vorgängerbau gab, von dem bislang jedoch keine Dokumente vorhanden sind. Der Sakralbau wurde im Jahr 1883 errichtet. 2009 bauten Handwerker im Chor ein Fenster mit einem Heiliggeist-Motiv der Taube nach einem Entwurf von Martina Wegener ein. Baubeschreibung Das Bauwerk wurde im Wesentlichen aus Granit auf einem Sockel aus Feldsteinen errichtet, der gequadert behauen und sorgfältig geschichtet wurde. Für die Laibungen und Gewände nutzten die Baumeister einen rötlichen Mauerstein. So errichteten sie die Apsis, die einen rechteckigen Grundriss hat und stark eingezogen ist. An seiner Ostseite sind drei gekuppelte, schmale und hochrechteckige Fenster. Die Nord- und Südseite sind fensterlos. Am Übergang zur Dachtraufe ist ein umlaufender Fries aus rötlichem Mauerstein. Darüber ist ein halbes Pyramidendach, das mit schwarzem Schiefer gedeckt ist. Der Chor ist leicht eingezogen und halbrund. An der Ostseite ist ein mittig angebrachtes Ochsenauge; nach Nordosten und Südosten je ein großes Rundbogenfenster. Der Chor trägt ein halbes Kegeldach. Das Kirchenschiff hat einen rechteckigen Grundriss. An der Nord- und Südwand sind je drei gekuppelte und große Rundbogenfenster. Der Giebel ist mit je einer Fiale verziert, dazu ein umlaufender Fries auf Höhe der Dachtraufe des Chors. Das Schiff ist mit einem Satteldach ausgestattet. Der Westturm ist quadratisch und stark eingezogen. Er kann durch ein dreifach getrepptes Rundbogenportal von Westen aus betreten werden. Portal und Erdgeschoss sind mit einem umlaufenden Kämpfer aus Mauerstein verziert. Darüber sind je drei gekuppelte, hochrechteckige Fenster, die die Form aus der Apsis aufnehmen. In Höhe der Dachtraufe des Kirchenschiffs wechselt der Baustoff. Oberhalb eines Gesimses verwendeten die Handwerker ausschließlich Mauersteine. An den drei Seiten in Höhe des Schiffsgiebels ist je ein hochrechteckiges Fenster. Darüber ist an den drei zugänglichen Seiten eine Turmuhr. Im Glockengeschoss verbauten die Handwerker oberhalb eines Frieses an allen Seiten je drei gekuppelte, segmentbogenförmige Klangarkaden. Die Ecken des Turms sind mit Lisenen betont. Es folgt ein achtfach geknickter Turmhelm, der mit Turmkugel und Kreuz abschließt. Ausstattung Im Turm hängt eine Glocke, die im Jahr 1929 von der Glockengießerei in Apolda hergestellt wurde. Vor dem nördlichen Kirchenschiff erinnert ein Gedenkstein an die Gefallenen aus dem Ersten Weltkrieg. Weblinks Eintrag zur Denkmalobjektnummer 09190736 in der Denkmaldatenbank des Landes Brandenburg
Глинике

Глинике (на немски: Glienicke) е бивш ловен павилион в Берлин, столицата на Германия. Разположен е в югозападния край на административните граници на града, на 23 km от неговия център и на 2 km от центъра на Потсдам. Построен е през 1682 – 1693 година в бароков стил, по проект на Шарл Филип Дийосар, но претърпява няколко реконструкции. В своята история сградата се използва за различни цели, като от 2003 година е образователен център. Ловната хижа е част от обекта на световното наследство Дворци и паркове в Потсдам и Берлин. Личности Починали Фридрих Карл Пруски (1828–1885)
Jagdschloss Glienicke

El Jagdschloss Glienicke (en alemán, Pabellón de caza Glienicke) es un pequeño pabellón de caza situado en Berlín-Wannsee, cerca del puente Glienicke. El palacio de Glienicke y el palacio de Babelsberg pueden verse cerca de allí. Su construcción empezó en 1682 por Charles Philippe Dieussart para el elector Federico Guillermo I de Brandeburgo y completado en 1693 durante el reinado de Federico Guillermo I de Prusia. Federico I de Prusia lo utilizó como hospital militar. En 1763, Federico II de Prusia lo regaló a Isaac Levin Joel, un fabricante de papel y alfombras que lo utilizó como fábrica manufacturera de papel. Desde 1827, fue propiedad de Wilhelm von Türk, quien lo convirtió en un orfanato en 1832. En 1859, el príncipe Carlos de Prusia contrató al arquitecto de la corte Ferdinand von Arnim para renovar el castillo en estilo neobarroco para su hijo, el príncipe Federico Carlos de Prusia. En 1889, Albert Geyer amplió el bloque central del edificio y añadió una torre. En 1939, el castillo pasó a ser posesión de la ciudad de Berlín. Después de la II Guerra Mundial, el castillo primero se convirtió en una instalación del ejército soviético, y más tarde en un albergue juvenil. Entre ambos, fue utilizado como lugar de almacenamiento para Universum Film AG. Además, muchas familias encontraron aquí un nuevo hogar después de que los rusos vaciaron Berlín y Neubabelsberg. Una de las familias pertenecía a un exalcalde de Berlín. En 1963/64, Max Taut reconstruyó el castillo añadiendo una galería de vidrio en las dos plantas inferiores. Entre 1964 y 2003, el castillo fue usado como centro de reuniones juvenil. Desde 2003, es la sede del Sozialpädagogische Fortbildung Jagdschloss Glienicke. El castillo pertenece a la lista del Patrimonio Mundial de la UNESCO. El 31 de marzo de 2003, el ala sur del castillo sufrió un incendio como consecuencia de un cableado defectuoso.​ Debido a que el castillo no tenía alarma contraincendios y sus tomas de agua estaban obstruidas de lodo, el castillo resultó severamente dañado y todavía tiene que ser enteramente reparado. En 2005 empezó una reconstrucción en línea con las prácticas de conservación aceptadas. Referencias Enlaces externos Jagdschloss Glienicke en la base de datos archINFORM Memorials in Berlin Archivado el 8 de febrero de 2012 en Wayback Machine. Sozialpädagogische Fortbildung Jagdschloss Glienicke
Pavillon de chasse de Glienicke

Le pavillon de chasse de Glienicke (en allemand : Jagdschloss Glienicke), est un bâtiment de la fin du XVIIe siècle destiné à la chasse des princes de Hohenzollern. Les travaux, dus à l'architecte huguenot Charles Philippe Dieussart, débutèrent en 1682 sous Frédéric-Guillaume Ier de Brandebourg et furent terminés, en 1693, sous Frédéric-Guillaume Ier de Prusse. Il est situé à côté du château de Glienicke. Ce pavillon de chasse de Glienicke est un manoir ou gentilhommière de style baroque. Après avoir changé de propriétaires et être devenu un orphelinat dans la première moitié du XIXe siècle, le prince Charles de Prusse embaucha l'architecte Ferdinand von Arnim pour rénover cet édifice dans un style néo-baroque pour son fils Frédéric-Charles de Prusse. Le prince Frédéric-Léopold de Prusse le fit entièrement rénover par Albert Geyer, délaissant au contraire le château paternel de Glienicke. En 1939, la ville de Berlin devint propriétaire du pavillon de chasse de Glienicke. Après la Seconde Guerre mondiale, le bâtiment fut occupé par l'armée rouge et devint une école de cadets militaires soviétiques. Par la suite, le pavillon devint une auberge de jeunesse est-allemande, puis un lieur de dépôt et d'archivage des films des studios Universum Film AG. En 1963/1964, l'architecte Max Taut rénove entièrement le pavillon de chasse en y ajoutant des baies vitrées. Le 31 mars 2003, un incendie ravagea l'aile sud du château. Les causes de l'incendie étaient un court-circuit d'origine électrique. Comme le château n'avait pas d'alarme incendie, les dégâts furent importants. Les travaux de remise en état coûtèrent environ 400 000 euros. Depuis 2005, les locaux sont utilisés pour des formations socio-éducatives par les services de l'administration du Sénat de Berlin pour l'éducation, la science et de la recherche. Le pavillon de chasse est inscrit au Patrimoine mondial de l'UNESCO. Notes et références Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de l’Allemagne Portail du royaume de Prusse Portail de l’histoire de l’art Portail des châteaux Portail du patrimoine mondial
Castello di caccia di Glienicke

Il castello di caccia di Glienicke (in tedesco Jagdschloss Glienicke) è un antico edificio di Berlino, risalente alla fine del XVII secolo e più volte trasformato nei secoli. Sito in un'area boscosa all'estremo limite sud-occidentale della città, nel quartiere di Wannsee, prende il nome dal limitrofo centro abitato di Klein Glienicke, appartenente alla città confinante di Potsdam. L'edificio è posto sotto tutela monumentale (Denkmalschutz) ed è parte del patrimonio dell'umanità UNESCO denominato "Palazzi e parchi di Potsdam e Berlino". Storia Il primo nucleo del castello venne costruito nel 1693 su progetto di Charles Philippe Dieussart per il principe elettore Federico III del Brandeburgo. Nel 1860-61 il principe Federico Carlo di Prussia incaricò l'architetto di corte Ferdinand von Arnim di ampliare la costruzione aggiungendovi due ali laterali in stile barocco francese. Un ulteriore ampliamento seguì nel 1889, su progetto di Albert Geyer che sovralzò il corpo centrale e aggiunse una torre coronata da una copertura a cipolla. Nel 1963-64 l'ingresso principale, posto al centro della facciata nord-occidentale, venne ricostruito in forme funzionaliste su progetto di Max Taut. Caratteristiche Il castello, ornato sul lato nord-occidentale da un parco, è posto nelle vicinanze di altre importanti dimore nobiliari di campagna: immediatamente a nord sorge il castello di Glienicke, mentre a sud, sulla riva opposta del lago, si trova il castello di Babelsberg. Note Bibliografia (DE) AA.VV., Architekturführer Berlin, 6ª ed., Berlino, Dietrich Reimer Verlag, 2001, p. 509, ISBN 3-496-01211-0. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su castello di caccia di Glienicke
Jagdschloss Glienicke

Jagdschloss Glienicke är ett jaktslott i barockstil i stadsdelen Wannsee i Berlin, beläget vid floden Havel i närheten av Glienicker Brücke. Sedan 1990 ingår slottet och den omgivande parken som delar i UNESCO-världsarvet Palats och parker i Potsdam och Berlin. Historia Slottet uppfördes 1682–93 under ledning av den franske arkitekten Charles Philippe Dieussart (död 1696) för kurfursten Fredrik Vilhelm I av Brandenburg. Under hans son, kung Fredrik I av Preussen, utvidgades slottet i fransk barockstil. Slottet förvärvades av prins Karl av Preussen för sonen Fredrik Karl av Preussen och byggdes om av Ferdinand von Arnim 1859. Fasaden fick sitt huvudsakliga nuvarande utseende genom en ombyggnad av Albert Geyer 1889. Under Weimarrepubliken övergick slottet i privat ägo. Slottet förvärvades av Berlins nazistiske överborgmästare Julius Lippert 1934, genom utpressning av den judiske affärsmannen Ignatz Nacher. Lippert tog slottet som sitt officiella residens och öppnade slottsparken för allmänheten. Efter andra världskriget byggdes slottet om och blev vandrarhem fram till 2003. Burspråket i glas ritades av Max Taut 1963. Slottet låg omedelbart i anslutning till Berlinmuren 1961–1989, och skiljdes av muren från det angränsande villaområdet Klein Glienicke på den östtyska sidan. Slottets södra flygel brandskadades svårt 2003 och slottet renoverades därefter 2005–2012. Källor Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från tyskspråkiga Wikipedia, Jagdschloss Glienicke, 31 januari 2016. Noter Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Jagdschloss Glienicke.
Neptungrotte

Neptungrotte er en bygning i parkanlægget Sanssouci i Potsdam i den tyske delstat Brandenburg. Den blev opført i områdets østlige side i forbindelse med planlægningen af talrige springvand. På ordre fra kong Frederik den Store udarbejdede Georg Wenzeslaus von Knobelsdorff et udkast til bygningen, som kom til udførelse i årenen fra 1751 til 1757. Arbejdet med grotten og dens udsmykning med skulpturer blev i 1754 overdraget til billedhuggeren Johann Peter Benkert. Dette stykke havearkitektur er i barokstil og opført i hvid og rosafarvet marmor fra Schlesien. Det fik statuer af Neptun, den romerske havgud, to najader og to tritoner som kronen på værket. Benckert færdiggjorde i 1760 marmorskulpturen af Neptun, formentlig efter en model af billedhuggeren Georg Franz Ebenhech, der oprindeligt havde fået opgaven at udføre den, men som blev forhindret i det af helbredsmæssige grunde. På begge sider af grotten blev der anbragt muslingeskaller oven over hinanden, hvor vandet fra floden Havel skulle løbe ned fra den ene til den anden. På grund af manglende teknisk formåen kom forsøget herpå imidlertid ikke til at fungere og lykkedes først knapt hundrede år senere under Fredeik Vilhelm 4., efter at der var opført et pumpehus med en dampmaskine, som ved hjælp af dampkraft kunne pumpe vandet op. Selve rummet i grotten udsmykkede Benckert med geoder af bjergkrystal er fra Harzen og Schlesien og med koraller og muslingeskaller fra Holland. Denne udsmykning blev i perioden 1840 til 1842 ved en restaurering udskiftet med påmalede muligeskaller og festoner af porcelænsblomster, og indgangen blev lukket med et jerngitter. En Medici-Venus fra rummet og to tritoner, som stod ved siden af grotten, findes ikke længere. Venusstatuen blev omkring 1850 ved fornyede restaureringsarbejder udskiftet med gruppen Der erfindungsreiche Jubal lehrt die Kinder Flöten schnitzen, fra værkstedet tilhørende billedhuggeren og terrakottafabrikanten Wilhelm Koch (1815–1889). I stedet for en forgyldt Venus, som bevisligt stod i grotten fra 1907 til efter 1945, står der nu en af de engang fire store marmormuslingeskaller fra den marmorkolonnade, som efter von Knobelsdorffs skitser var opført og stod i parkanlæggets "dyrehave" fra 1751 til 1762. Kolonnaden hørte som det øvrige til det vandfalds"program", som det var almindeligt at anlægge i "frederikstiden" i Preussen, men den var allerede forfaldet i 1797. Litteratur Stiftung Schlösser und Gärten Potsdam-Sanssouci (Hrsg.): Potsdamer Schlösser und Gärten. Bau- und Gartenkunst vom 17. bis 20. Jahrhundert. Potsdamer Verlagsbuchhandlung, Potsdam 1993, S. 113 f ISBN 3-910196-14-4 Kilder