NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Дворец Шверина

Дворец Шве́рина (нем. Palais Schwerin) — историческое здание в центре Берлина. Барочный дворец на южной стороне площади Молькенмаркт напротив Николаифиртель в районе Митте был построен после 1690 года. Дворец был предположительно построен после пожара 1690 года. В 1698 году его приобрёл прусский государственный министр Отто фон Шверин. Для реконструкции дворца он пригласил Жана де Бодта, гугенота на прусской службе. После смерти графа дворец перешёл в 1765 году во владение прусского государства. В нём последовательно размещались табачная монополия, уголовный суд и тюрьма. Почти век до 1889 года «дворец Шверина» означал для берлинцев «тюрьма». До 1910 года здание занимало управление юстиции. В 1920-е годы дворец арендовался для торговли мебелью. В 1937—1938 годах был разобран для строительства государственного монетного двора. По проекту архитектора Фрица Кейбеля дворец был расширен за счёт двух боковых строений, став единым архитектурным ансамблем. В ГДР во дворце Шверина размещалась до 1951 года государственная комиссия по вопросам искусства, затем до объединения Германии министерство культуры ГДР. Литература Günter Stahn: Berlin. Das Nikolaiviertel. Berliner Wissenschafts-Verlag, Berlin 2003. Uwe Kieling, Johannes Althoff: Das Nikolaiviertel. Berlin Edition, Berlin 2001. Benedikt Goebel: Der Umbau Alt-Berlins zum modernen Stadtzentrum. Verlagshaus Braun, Berlin 2003. Ссылки На Викискладе есть медиафайлы по теме Дворец Шверина
High-Deck-Siedlung

High-Deck-Siedlung är ett stort bostadsområde, Großsiedlung, med 6 000 invånare i stadsdelen Neukölln i Berlin. Området byggdes på 1970- och 1980-talet som en del i Västberlins allmännyttiga byggande. Området utmärker sig, och har fått sitt namn från idén att ha trafikseparering mellan fotgängare och fordonstrafik. Gatorna med över 1000 parkeringsplatser och garage ligger under själva bostäderna, de så kallade High-Decks. Det som en gång i tiden såg som innovativt ses numera som ett arkitektoniskt misslyckande. När området byggdes var våningarna eftertraktade men under 1990-talet förändrades området och blev en så kallad social brännpunkt med sociala problem. High-Deck-Siedlung skapades precis som flera andra områden för att råda bot på bostadsbristen i Västberlin under 1960-talet. Västberlins stad valde att bygga moderna områden i stadens ytterkanter, bland annat byggdes Gropiusstadt och Märkisches Viertel under 1960-talet. Under 1970-talet följde High-Deck-Siedlung, Dammwegsiedlung och Weiße Siedlung. För High-Deck-Siedlung utlystes en arkitekturtävling 1970 som vanns av Rainer Oefelein och Bernhard Freund. Området kom att vara innovativt genom sina lösningar men också genom att man lämnade höghuskonceptet, höghusen i Gropiusstadt och Märkisches Viertel hade hamnat i kritik. Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör High-Deck-Siedlung.
Weidendammer Brücke

Weidendammer Brücke er en 73 meter lang bro over floden Spree, hvor Friedrichstraße krydser i den centrale bydel Mitte i Berlin, Tyskland. Den er kendt for sit ornamentale smedejernsrækværk, lanterner og kejserørne (de). Historie En vindebro af træ blev i 1685 på under Frederik Vilhelm den Store af Brandburg opført på stedet i en ny vestlig forstad til byen, Dorotheenstadt. Broen er opkaldt efter de nærliggende piletræer (Weiden) på flodbreden. Broen blev erstattet med en støbejernsbro i 1824, en af de første i Centraleuropa. Broen blev dog hurtigt for lille til den voksende befolkning i Berlin, det Tyske Kejserriges hovedstad, og broen blev igen erstattet af den nuværende bro opført mellem 1895-96. Under slaget om Berlin var Weidendammer Brücke en af de få Spree-overgange, der ikke var blevet ødelagt. Natten den 1. maj 1945 stod en Tiger 2-tank fra det 11. SS Panzergrenadier division Nordland i spidsen for et forsøg på at storme broen, så hundreder af tyske soldater og civile kunne flygte over den. Forelskede par hænger kærlighedslåse indgraveret med deres navne på smedejernsrækværket på broen, som dog af myndighederne fra tid til anden fjernes. Kilder
Weidendammer Bridge

The Weidendammer Bridge is a 73-metre-long (240 ft) bridge where the Friedrichstraße crosses the Spree river in the central Mitte district of Berlin, Germany. It is notable for its ornate wrought iron railings, lanterns, and Imperial eagles. History In 1685, a wooden drawbridge was built on the site in the course of the creation under Elector Frederick William I of Hohenzollern of a new western suburb of the city, Dorotheenstadt. Named after nearby willow (Weiden) trees on the riverbank, it was demolished for a cast iron construction erected in 1824, one of the first in Central Europe. Too small after the exponential population growth of Berlin as the capital of the German Empire, it was again replaced by the current bridge built between 1895 and 1896. During the Battle of Berlin, the Weidendammer Bridge was one of the few Spree crossings that had not been destroyed. On the night of 1 May 1945, a Tiger tank from the 11th SS Panzergrenadier Division Nordland spearheaded an attempt to storm the bridge to allow hundreds of German soldiers and civilians to escape across it. The next day, Hitler's secretary Martin Bormann crossed the bridge in the last hours of his life under fire. Lovers are known to lock padlocks engraved with their names onto the wrought-iron work on the bridge, and at times, these locks are removed by the authorities. Gallery References
Weidendammer Brücke

Weidendammer Brücke är en bro som leder över floden Spree i stadsdelen Mitte i centrala Berlin. Den ursprungliga bron från 1685 var av trä och den ersattes 1824 med en bro i gjutjärn. Dagens bro uppfördes i mitten av 1890-talet under överinseende av Otto Stahn. Natten till den 2 maj 1945 flydde flera personer från Führerbunkern norrut över den strategiskt belägna bron. Referenser Tryckta källor ”Die Weidendammer Brücke” (på tyska). In-Berlin-Brandenburg.com. Arkiverad från originalet den 29 januari 2012. https://www.webcitation.org/653i8vvI8?url=http://www.in-berlin-brandenburg.com/Sehenswuerdigkeiten/Bruecken/Weidendammer-Bruecke.html. Läst 29 januari 2012. Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Weidendammer Brücke.
Himmelspagode

Die Himmelspagode ist ein Gebäude in der brandenburgischen Stadt Hohen Neuendorf bei Berlin, das im Stil einer runden chinesischen Pagode erbaut wurde. Der 2002 fertiggestellte Bau ist als Projekt des chinesischen Bauherrn Wengui Ye und des in Hohen Neuendorf wohnhaften Architekten Christian Rehbock verwirklicht worden. Im Inneren befand sich bis 12. Oktober 2025 ein chinesisches Restaurant, das das größte Restaurant Hohen Neuendorfs war. Geschichte Im Mai 2001 wurde mit den ersten Baumaßnahmen begonnen, am 27. Juni wurde der Grundstein gelegt, am 25. Januar 2002 erfolgte das Richtfest. Höhepunkt war hier eine kurze Einlage von Artisten des Chinesischen Staatszirkus. Der dem Himmelstempel in Peking nachempfundene Bau kostete etwa 6,5 Millionen Euro. Insgesamt wurden 72 Container mit Teilen von Steinfiguren, ‑säulen und Möbeln aus China importiert. Anfang August 2022 wurde in einer Pressekonferenz darüber informiert, dass das Grundstück an eine Immobilienfirma verkauft wurde und geplant ist, die Himmelspagode abzureißen. Bis 2025 sollen an der Stelle Wohngebäude mit 245 Wohnungen entstehen. Nach der Insolvenz des Investors Project Immobilien bleibt die Himmelspagode vorerst, ein Verkauf des Grundstücks ist allerdings weiterhin geplant, bisher findet sich aber kein Käufer. Beschreibung Viele Elemente der Himmelspagode sind in den bevorzugten Farben der chinesischen Kaiser gehalten. So wurde das Dach der Pagode mit goldfarbenen Ziegeln gedeckt, einer Farbe, die ausschließlich der Kaiser verwenden durfte. Die Türen und Fenster sind in der chinesischen Glücksfarbe Grün gehalten. Die weißen Geländer mit Löwenfiguren sollten ursprünglich vom reinen Gewissen des Kaisers seinem Volk gegenüber zeugen und seine Offenheit widerspiegeln. Die roten Säulen verheißen nach chinesischer Tradition Glück für die Bewohner. Vor dem Eingangsportal befinden sich zwei Löwen, die in China Glück und Wohlstand symbolisieren. Im Gastraum befindet sich eine in Gold gehaltene Buddha-Figur. Weblinks Homepage der Himmelspagode Einzelnachweise
Mulino storico di Sanssouci

Il mulino storico di Sanssouci (in tedesco Historische Mühle von Sanssouci) è un mulino a vento situato nel Parco di Sanssouci a Potsdam, in Germania, vicino al Palazzo di Sanssouci. Costruito nel 1787-1791 sotto Federico Guglielmo II di Prussia, venne bruciato durante un combattimento nella Seconda guerra mondiale; venne quindi ricostruito nuovamente tra il 1991 e il 1993, ed adibito a museo storico gestito dal Deutsche Gesellschaft für Mühlenkunde und Mühlenerhaltung. Bibliografia Amtlicher Führer der Stiftung Preußische Schlösser und Gärten Berlin Brandenburg: Die Historische Mühle, 1. Auflage Potsdam 2000 Karl-Heinz Otto, Die Mühle von Sanssouci. Edition Märkische Reisebilder, Potsdam 2003, ISBN 3-934232-30-2 Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su mulino storico di Sanssouci Collegamenti esterni (DE) Sito ufficiale, su historische-muehle-potsdam.de. Mulino storico di Sanssouci, su archINFORM.
Історичний млин Сан-Сусі

Історичний млин Сан-Сусі́ (нім. Historische Mühle von Sanssouci) — пам'ятка архітектури, шатровий вітряк. Розташований поруч з літньою резиденцією Сансусі прусського короля Фрідріха II у Потсдамі, і має статус історичного, хоча побудований значно пізніше. Історія При Фрідріху Вільгельмові I, батькові Фрідріха Великого, у Потсдамі влаштувалися голландці-емігранти, закріпивши за собою цілий квартал. Перший вітряк козлового типу на цьому місці побудував голландець у 1739 році. Коли почалося будівництво палацу Сан-Сусі в 1745 році, мірошник занепокоївся, що зміниться потік вітру і млин не працюватиме. Пізніше ця історія обросла легендами. Через півстоліття в 1787—1791 роках на місці застарілого млина будівельник Корнеліус Вільгельм Ван дер Бош поставив новий. У 1840 році король Фрідріх Вільгельм IV доручив ландшафтному архітекторові Петеру Йозефу Ленне облаштувати територію навколо млина. Революція 1848—1849 років у Німеччині призупинила грандіозні плани благоустрою парку. Громадське відвідування млина як історичної пам'ятки (багато в чому завдяки легендарним історіям) стало можливим з 1861 року. У ході боїв за Потсдам у квітні 1945 року будівля палацу вціліла, але згоріла галерея з вітряком. Згорілий від пострілу радянського танка Швейцарський будиночок (нім. Schweizerhaus) не відновлений. На початку 1980-х років почалося відновлення історичного млина Сан-Сусі зразка 1787—1791 років. У 1993 році на честь 1000-річчя Потсдама новий мельник запустив млин знову під егідою музею. Починаючи з весни 2003 року при сильному вітрі можливо використовувати млин за призначенням. Легенда Шум від працюючих механізмів вітряка заважав королю, і він вирішив викупити млин. Але мельник відмовився, шануючи її як батьківську спадщину. Король пригрозив відібрати млин у силу монаршої влади. Тоді мірошник відповів, що сприйняв би загрозу всерйоз, якби в Берліні не було королівського суду. Фрідріх, який вважав справедливе правосуддя однією з основ своєї держави, задовольнився відповіддю мельника і переписав план будівництва парку. Туристичне місто З 1995 року у млині працює музей, експозиція якого присвячена його історії, ролі вітряних млинів у культурному ландшафті Німеччини і сучасному сільському господарстві. Сьогодні на першому поверсі вітряка розташована галерея сучасного мистецтва з тимчасовими експозиціями та сувенірний магазин. На другому поверсі представлено історичний інтер'єр з інформаційним супроводом, а з галереї відкривається мальовничий вид на палацово-парковий комплекс. У культурі «Млин Сан-Сусі» — німий історичний фільм 1926 року, заснований на легенді про конфлікт Фрідріха II і мельника. Віршована розповідь Франсуа Андріє «Мельник з Сан-Сусі» (фр. Le Meunier de Sans-Souci), що вийшов у 1797 році. Його фраза «Є ще судді в Берліні!» (Фр. Il y a des juges a Berlin ") стала крилатою і приведена в авторитетному словнику Ларусса середини XIX століття: Фраза « є ще судді в Берліні» з тих пір використовується для протиставлення права силі. Копія млина з Сан-Сусі представлена ​​в Міжнародному музеї вітряних і водяних млинів у Гіфхорні (Німеччина). Примітки
Alte Nationalgalerie

L'Alte Nationalgalerie (Antiga Galeria Nacional) és una galeria a l'Illa dels Museus de Berlín que exposa obres d'art del segle xix de la col·lecció de la Fundació Cultural d'Herència Prussiana. Història La Nationalgalerie fou fundada el 1861, després de la donació de 262 pintures del banquer Johann Heinrich Wagener. Primer, la col·lecció es va exposar a l'Akademie der Künste. L'actual edifici té la forma d'un temple romà; fou dissenyat per Friedrich August Stüler el 1865, segons un esbós del rei Frederic Guillem IV de Prússia. Va ser construïda entre el 1869 i 1876 per Heinrich Strack. L'edifici va ser severament danyat durant la Segona Guerra Mundial pels bombardaments. Va ser reobert al públic el 1949, però la reconstrucció completa va trigar fins a 1969. Entre 1998 i 2001, el museu es va renovar en gran manera. Hi van ser agregats passadissos i sales per a la col·lecció del romanticisme. Col·lecció La col·lecció inclou obres del classicisme i romanticisme, amb teles d'artistes com Caspar David Friedrich, Karl Friedrich Schinkel, Carl Blechen, Biedermeier, de l'impressionisme francès (Édouard Manet, Claude Monet) i els primers treballs d'Adolph von Menzel, Max Liebermann i Lovis Corinth. Les exposicions més importants són: de Friedrich, Mönch am Meer, de Menzel, Eisenwalzwerk i de l'escultor Johann Gottfried Schadow, Prinzessinnengruppe, una doble estàtua de les princeses Louise i Friederike de Prússia. Enllaços externs Alte Nationalgalerie Arxivat 2007-09-27 a Wayback Machine.. Antiga Galeria Nacional a Berlín - pinkbigmac.com. Visita virtual.
Alte Nationalgalerie

Alte Nationalgalerie på Museumsinsel i Berlin viser de vigtigste værker fra det nittende århundrede fra samlingen til Stiftung Preussischer Kulturbesitz. Hertil hører værker fra klassicismen og romantikken (Caspar David Friedrich, Karl Friedrich Schinkel, Karl Blechen), Biedermeier, fransk ekspressionisme (Édouard Manet, Claude Monet) og tidlig tysk impressionisme (Adolph von Menzel, Max Liebermann, Lovis Corinth). Til de vigtigste værker hører blandt andet Friedrichs "Mönch am Meer", Menzels "Eisenwalzwerk" og de såkaldte "Prinzessinnengruppe", et dobbeltbillede af prinsessene Louise og Friederike af Preussen, af billedhuggeren Johann Gottfried Schadow. Bygningen blev planlagt af arkitekten Stüler efter en skitse tegnet af kong Frederik Wilhelm 4. af Preussen i 1865, og realiseret 1869-1876 af Strack i form som et romersk tempel med apsis. Det blev skadet under anden verdenskrig, men kunne genåbnes allerede i 1949. Det var færdig restaureret i 1969. Mellem 1998 og 2001 gennemgik det en ny restaurering fra grunden af, og fik samtidig to nye sale, hvor værker fra romantikken er udstilt. Eksterne henvisninger Officiel hjemmeside hos Staatliche Museen zu Berlin
Antigua Galería Nacional de Berlín

La Alte Nationalgalerie (Antigua Galería Nacional) en la Isla de los Museos en Berlín es una galería que muestra obras de arte del siglo XIX de la colección de la Fundación Cultural de Herencia Prusiana. Historia La Nationalgalerie fue fundada en 1861, tras la donación de 262 pinturas del banquero Joachim Heinrich Wilhelm Wagener. La colección fue exhibida primero en la Akademie der Künste. El actual edificio, que tiene la figura de un templo romano fue diseñado por Karl Friedrich Schinkel en 1865, siguiendo un esbozo del rey Federico Guillermo IV de Prusia, y su construcción entre 1869 y 1876 fue finalizada por Heinrich Strack. El edificio fue severamente dañado durante la Segunda Guerra Mundial debido a los bombardeos. Fue reabierta en 1949, pero la reconstrucción duró hasta 1969. Entre 1998 y 2001 el museo se renovó en gran medida. Fueron agregados pasillos y salas para la colección del Romanticismo. Colección La colección contiene obras del Clasicismo y Romanticismo (por artistas como Caspar David Friedrich, Karl Friedrich Schinkel, y Carl Blechen), del Biedermeier, el impresionista francés (Édouard Manet, Claude Monet) y los primeros trabajos de (Adolph von Menzel, Max Liebermann, Lovis Corinth). Las exhibiciones más importantes son: de Friedrich, Mönch am Meer, de Menzel, Eisenwalzwerk y del escultor Johann Gottfried Schadow, Prinzessinnengruppe, una doble estatua de las princesas Louise y Friederike de Prussia. Véase también Neue Nationalgalerie Referencias Este artículo se basa en una traducción de la Wikipedia alemana Alte Nationalgalerie. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Antigua Galería Nacional de Berlín. Alte Nationalgalerie Panorama 360° de la Alte Nationalgalerie Visita virtual al museo en el Google Art Project
Alte Nationalgalerie

Az Alte Nationalgalerie (tükörfordításban Régi Nemzeti Galéria) a berlini Múzeum-szigeten található múzeumegyüttes része. Az 1867 és 1876 között épült galériában a klasszicizmus, romantika, biedermeier és impresszionizmus korszak festményei kerülnek bemutatásra. A galéria feltűnően magas, 12 méteres talapzaton nyugvó, klasszikus görög templomra emlékeztető stílusban vörös homokkőből épült, az oldalakon azonban hiányzik az oszlopcsarnok. Az épület előterében az 1950-es évek óta IV. Frigyes Vilmos lovas szobra áll. A német romantikus festészet nagymesterének, Caspar David Friedrichnek sok jelentős képét állították ki. A gyűjtemény részét képezik ezen kívül Karl Friedrich Schinkel berlini építész képei, Karl Blechen művei, Philipp Otto Runge és Gottlieb Schick portréi. A kiállításhoz tartoznak a francia impresszionista Édouard Manet, Claude Monet, Auguste Renoir, Edgar Degas és Paul Cezanne alkotásai. Források Peter-Klaus Schuster: Die Alte Nationalgalerie. DuMont, Köln 2003, ISBN 3-8321-7370-6. Bernhard Maaz (Szerk.): Die Alte Nationalgalerie. Geschichte, Bau und Umbau. G + H, Berlin 2001, ISBN 3-931768-58-9. Rácz Róbert: Berlin, Budapest 2005, ISBN 963-86520-2-0 További információk A berlini állami múzeumok honlapja: Régi Nemzeti Galéria A múzeum digitális adattára Archiválva 2022. június 22-i dátummal a Wayback Machine-ben A Nemzeti Galéria Barátai Egyesület honlapja
Alte Nationalgalerie

La Alte Nationalgalerie (letteralmente «vecchia galleria nazionale», in contrapposizione alla Neue Nationalgalerie, «nuova galleria nazionale») è un museo statale di Berlino, sito sull'Isola dei musei. Architettura L'edificio fu costruito fra il 1866 e il 1876 su progetto di Friedrich August Stüler, che si basò sugli schizzi fatti da Federico Guglielmo IV. L'edificio poggia su di un alto basamento ed è raggiungibile tramite una doppia scalinata, sulla cui sommità vi è una statua equestre di Federico Guglielmo IV, opera dell'artista berlinese Alexander Calandrelli. La facciata dell'edificio è preceduta da una fila di colonne, sul timpano vi è la raffigurazione della Germania come patrona delle arti, mentre in cima all'edificio si trova una scultura rappresentante l'arte. Sul frontone vi è poi un'iscrizione: Der Deutschen Kunst (All'arte tedesca). Collezione Originariamente il museo doveva ospitare la collezione di arte esposta all'Akademie der Künste. Dopo la seconda guerra mondiale, la collezione fu dispersa e in parte venne recuperata ed esposta alla Neue Nationalgalerie, costruita proprio a questo scopo. Per questa ragione il museo venne ribattezzato Alte, ovvero antica. Successivamente alla riunificazione, la collezione venne ricomposta; comprende opere di Arnold Böcklin, Adolph von Menzel e Max Liebermann. Oltre a tali artisti sono esposte opere degli impressionisti francesi, tra le quali l'estate di Renoir. In due nuove sale sono esposte opere del Romanticismo tedesco, di Karl Friedrich Schinkel, Karl Blechen e Caspar David Friedrich, precedentemente esposte allo Schloss Charlottenburg. Oltre alla collezione pittorica, sono esposte sculture di Christian Daniel Rauch, Reinhold Begas e Johann Gottfried Schadow. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Alte Nationalgalerie Collegamenti esterni Sito ufficiale, su alte-nationalgalerie.de. URL consultato il 3 giugno 2007 (archiviato dall'url originale il 23 maggio 2007).
Alte Nationalgalerie

De Alte Nationalgalerie is een museum voor kunst van de negentiende eeuw, gelegen op het Museumsinsel in Berlijn. Het gebouw van dit museum werd tussen 1866 en 1876 opgericht en is ontworpen door Friedrich August Stüler. Men wilde hier aanvankelijk de collectie moderne kunst onderbrengen die voorheen in de Akademie der Künste was te bezichtigen. Na de Tweede Wereldoorlog werd de collectie echter opgesplitst en deels tentoongesteld in de speciaal hiervoor gebouwde Neue Nationalgalerie in West-Berlijn. Het gebouw werd toen herdoopt in Alte Nationalgalerie. Na de Duitse hereniging werden de collecties weer samengevoegd. Collectie De Alte Nationalgalerie toont de belangrijkste werken uit de negentiende eeuw van de verzameling Nationalgalerie. Hiertoe behoren kunstwerken van het classicisme en de romantiek (Caspar David Friedrich, Karl Friedrich Schinkel, Karl Blechen, John Constable), de Biedermeier-periode, het Franse impressionisme (Édouard Manet, Claude Monet, Pierre-Auguste Renoir) en de vroeg-modernen (Adolph Menzel (waaronder zijn beroemde "Das Balkonzimmer"), Max Liebermann, Lovis Corinth, Paul Cézanne). Tot de belangrijkste werken van het museum behoren onder andere Friedrichs "Der Mönch am Meer", Menzels "Eisenwalzwerk" en de zogenaamde "Prinzessinnennengruppe", een beeldhouwwerk voorstellende de prinsessen Louise en Frederika van Mecklenburg-Strelitz, van de beeldhouwer Johann Gottfried Schadow. Deze twee beelden bevinden zich evenwel in de dependance van het museum. Friedrichwerdersche Kirche In 1987 werd de Friedrichswerdersche Kirche als dependance van de Nationalgalerie in gebruik genomen. Naast de "Prinzessinnengruppe" worden hier werken van classicistische beeldhouwers van de Berlijnse School (Johann Gottfried Schadow, Christian Daniel Rauch, Emil Wolff, Friedrich Tieck) tentoongesteld. Ook de beelden van Immanuel Kant, Johann Wolfgang von Goethe en de gebroeders Alexander von Humboldt en Wilhelm von Humboldt bevinden zich in de voormalige kerk. Externe links Alte Nationalgalerie Friedrichswerdersche Kirche
Stara Galeria Narodowa

Stara Galeria Narodowa (niem. Alte Nationalgalerie) – muzeum sztuki znajdujące się w Berlinie, na Wyspie Muzeów. Siedziba Budowę klasycystycznego budynku muzeum rozpoczęto w 1861 roku według projektu Friedricha Augusta Stülera. Po śmierci Stülera nadzór nad realizacją projektu, ostatecznie ukończoną w 1876 roku przejął Johann Heinrich Strack. Gmach w swych formach przypomina świątynię w porządku korynckim, którą z tyłu zamyka półokrąg. W przedniej części budowli znajdują się mające reprezentacyjny charakter schody zwieńczone konnym posągiem pruskiego króla Fryderyka Wilhelma IV autorstwa Alexandra Calandrellego, a także zawierający osiem kolumn portyk. Wnętrze tympanonu tego portyku wypełnia relief zatytułowany Germania als Beschützerin der Künste (pol. „Germania jako obrończyni sztuki”), zaś na jego szczycie są umieszczone rzeźby trzech kobiecych personifikacji malarstwa, rzeźbiarstwa i architektury. Tylna ściana portyku jest z kolei ozdobiona fryzem pokazującym historię rozwoju sztuki niemieckiej - od czasów Karola Wielkiego do Wilhelma von Kaulbacha. Boki budynku zdobią półkolumny, pomiędzy którymi są umieszczone płyty z nazwiskami niemieckich artystów. Zbiory Ekspozycja placówki obejmuje XIX wieczne malarstwo i rzeźbę. Kolekcja muzeum rozmieszczona jest na trzech poziomach: pierwsze piętro – rzeźba klasycystyczna oraz dzieła tworzone pod wpływem naturalizmu i secesji (przełom XIX i XX wieku) drugie piętro – niemiecki realizm i impresjonizm (lata 1850–1880) trzecie piętro – neoklasycyzm i romantyzm – dzieła pochodzące z I połowy XIX wieku (m.in. dzieła Caspara Davida Friedricha) Przypisy Bibliografia Berlin - udany weekend, 2007, Wydawnictwo Bezdroża, ss. 81-83, ISBN 978-83-60506-09-7.