NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Memoriale alle vittime Sinti e Rom del nazionalsocialismo

Il memoriale alle vittime sinti e rom del nazionalsocialismo è un memoriale realizzato a Berlino, in Germania. Il monumento è dedicato alla memoria delle 220.000 - 500.000 persone uccise nel Porajmos, il genocidio nazista dei Sinti e dei Rom europei. È stato progettato da Dani Karavan ed è stato ufficialmente inaugurato il 24 ottobre 2012 dal cancelliere tedesco Angela Merkel alla presenza del presidente Joachim Gauck. Posizione e design Il memoriale si trova su Simsonweg nel Tiergarten di Berlino, a sud del Reichstag e vicino alla Porta di Brandeburgo. Il memoriale è stato progettato dall'artista israeliano Dani Karavan ed è costituito da una pozza d'acqua scura e circolare al centro della quale si trova una pietra triangolare. La forma triangolare della pietra è in riferimento ai distintivi che dovevano essere indossati dai prigionieri dei campi di concentramento. La pietra è retrattile e ogni giorno viene posto un fiore fresco su di essa. Intorno al bordo della piscina, in lettere di bronzo, c'è la poesia "Auschwitz" del poeta rom Santino Spinelli, anche se il monumento commemora tutti i rom e i sinti assassinati durante il Porajmos: I pannelli informativi circondano il memoriale e forniscono una cronologia del genocidio dei Sinti e dei Rom. Storia L'istituzione di un memoriale permanente per le vittime Sinti e Rom del regime nazista era una richiesta di lunga data del Consiglio Centrale dei Sinti e Rom tedeschi e dell'Alleanza Sinti tedesca. Nel 1992, il governo federale ha accettato di costruire un monumento ma il memoriale ha dovuto affrontare anni di ritardo e controversie sulla sua progettazione e posizione. La città di Berlino inizialmente voleva collocarlo nel quartiere meno importante di Marzahn, dove centinaia di Rom e Sinti sono stati detenuti in condizioni terribili dal 1936. Nel 2001 è stato deciso di collocarlo nel Tiergarten vicino ad altri memoriali dell'Olocausto, ma i lavori non sono iniziati ufficialmente fino al 19 dicembre 2008, giorno della commemorazione delle vittime del Porajmos. Il memoriale è stato completato con un costo di 2,8 milioni di euro e inaugurato da Angela Merkel il 24 ottobre 2012. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Memoriale alle vittime Sinti e Rom del nazionalsocialismo
Monument voor de Sinti en Roma van Europa

Het Monument voor de Sinti en Roma van Europa die onder het nationaalsocialisme zijn vermoord is een monument in Berlijn. Het herinnert aan de Porajmos, de nationaalsocialistische volkerenmoord op de Sinti en Roma. Het ontwerp is van de Israëlische kunstenaar Dani Karavan. Het monument werd op 24 oktober 2012 in het bijzijn van bondskanselier Angela Merkel en bondspresident Joachim Gauck onthuld. Locatie en vormgeving De locatie is een terrein aan de Simsonweg en de Scheidemannstraße in Berlin-Tiergarten, dat in de buurt van de Brandenburger Tor en direct tegenover het Rijksdaggebouw ligt. Dani Karavan ontwierp een cirkelvormig waterbekken (bron) met een zwarte – eindeloos diepe – bodem. Midden in de bron plaatste hij een driehoekige steen, die aan de driehoek op de kleding van de concentratiekampgevangenen herinnert. Op de steen ligt altijd een verse bloem. Steeds als deze verwelkt is, zakt de steen weg in de bron, om weer met een nieuwe bloem boven te komen: tegelijk een symbool van het leven, de rouw en de herinnering. Het symbool van de bron weerspiegelt volgens Karavan ook dat de betrokkenen bij de herinnering aan de nationaalsocialistische misdaden niet de strijd maar de bezinning moeten laten overheersen. Informatieborden omgeven de sculptuur met een Chronologie van de volkerenmoord op de Sinti en Roma. Op de rand van de bron is in het Engels, Duits en Romani het gedicht Auschwitz van de Italiaanse Roma Santino Spinelli (kunstenaarsnaam Alexian) te lezen: Eingefallenes Gesicht erloschene Augen kalte Lippen Stille ein zerrissenes Herz ohne Atem ohne Worte keine Tränen Zie ook Porajmos Niet-Joodse slachtoffers van het naziregime Monument voor Sinti en Roma Externe links Jungle World 31 mei 2012: Das Denkmal bedeutet ein grosses Stück Verantwortung (interview met Dani Karavan) Website bondsregering 9 oktober 2012: Einweihung des Denkmals für die ermordeten Sinti und Roma Pro Asyl 23 oktober 2012: Bundesregierung enthüllt Denkmal für ermordete Sinti und Roma - PRO ASYL fordert Auseinandersetzung mit heutigem Rassismus Süddeutsche.de 24 oktober 2012: Damals ermordet, heute verfolgt Fotogalerij
Мемориал жертвам национал-социализма народов синти и рома

«Мемориал жертвам национал-социализма народов синти и рома» (нем. Denkmal für die im Nationalsozialismus ermordeten Sinti und Roma Europas) — памятник в Берлине, посвященный 200 000—500 000 жертвам геноцида цыган в Европе. Автор проекта — Дани Караван. Дизайн мемориала Памятник расположен на Симонсвеге в Тиргартене. Он представляет собой темный — «бесконечно глубокий» — бассейн с треугольным камнем в центре: такой формы были значки, которые были обязаны носить узники концлагерей. На камень ежедневно возлагают цветы, которые по задумке автора должны стать «одновременно символом жизни, грусти и памяти». Специально для мемориала Ромео Франц написал музыку, которая играет здесь целый день. А по краю бассейна выгравированы строки из стихотворения «Освенцим» цыганского поэта Сантино Спинелли. Вокруг, на каменных плитках — названия концлагерей. История Создание мемориала, посвященного жертвам геноцида цыган нацистами, — результат требований Представительства Синти и Рома в Германии и Немецкого Синти Альянса. Уже после того, как в 1992 году правительство одобрило проект, начались споры по поводу местоположения и дизайна памятника. Изначально мемориал предполагалось установить в районе Марцан — именно там находились трущобы, где жили цыгане с 1936 года. Однако к 2001 было решено установить его в Тиргартене, близко к мемориалу жертвам Холокоста. Был открыт Ангелой Меркель 24 октября 2012 года. Литература Das schwarze Wasser : Denkmal für die im Nationalsozialismus ermordeten Sinti und Roma / ed. Lith Bahlmann; Moritz Pankok; Matthias Reichelt. — Heidelberg, Berlin: Edition Braus, 2012. — 96 с. — ISBN 978-3-86228-038-4. — ISBN 3-86228-038-1. Примечания Ссылки
Споменик ромским жртвама нацизма

Споменик ромским жртвама нацизма је меморијална површина у Берлину, Немачка. Споменик је посвећен сећању на 220.000 – 500.000 људи убијених у Порајмосу – нацистичком геноциду европских Синта и Рома. Дизајнирао га је Дани Караван и званично га је отворила немачка канцеларка Ангела Меркел 24. октобра 2012. године у присуству председника Јоахима Гаука. Локација и изглед Споменик се налази на Симсонвегу у Тиргартену у Берлину, јужно од Рајхстага и близу Бранденбуршке капије. Споменик је дизајнирао израелски уметник Дани Караван и састоји се од тамног, кружног базена са водом, у чијем средишту се налази троугласти камен. Троугласти облик камена се односи на значке које су морали да носе логораши. Камен се може извући и на њега се свакодневно ставља свеж цвет. Бронзаним словима око ивице базена је песма „Аушвиц“ ромског песника Сантина Спинелија, иако споменик обележава сећање на све Роме и Синте убијене током Порајмоса: Информативне табле окружују споменик и пружају хронологију геноцида над Синтима и Ромима. Историја Успостављање трајног споменика Синтима и Ромима жртвама нацистичког режима био је дугогодишњи захтев Централног савета немачких Синта и Рома и Немачке алијансе Синта. Савезна влада је 1992. године пристала да изгради споменик, али се споменик суочио са годинама одлагања и споровима око његовог дизајна и локације. Град Берлин је првобитно желео да га смести у мање истакнути кварт Марзан, где су стотине Рома и Синта држане у ужасним условима од 1936. Године 2001. договорено је да се постави у Тиргартен близу других споменика Холокаусту, али рад званично није почео све до 19. децембра 2008. године, на дан комеморације жртвама Порајмоса. Споменик је завршен по цени од 2,8 милиона евра, а открила га је Ангела Меркел 24. октобра 2012. године. Галерија Референце Шаблон:Референцеa
Minnesmärket över sinti och romer under nationalsocialismen

Minnesmärket över sinti och romer under nationalsocialismen (tyska: Denkmal für die im Nationalsozialismus ermordeten Sinti und Roma Europas) i Tiergarten i Berlin, är ett minnesmärke över de romer och sinti som föll offer för nationalsocialismen (Porajmos). Det invigdes 2012 efter 30 års diskussioner. Se även Förintelsemonumentet Minnesmärket för de homosexuella som förföljdes av nazisterna Referenser Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från tyskspråkiga Wikipedia, Denkmal für die im Nationalsozialismus ermordeten Sinti und Roma Europas, 16 januari 2016.
Illa dels Museus

L'Illa dels Museus (en alemany Museumsinsel) és una petita illa entre el riu Spree i el canal Kupfergraben, al districte de Mitte de Berlín. És seu de diversos museus amb obres tan importants que la UNESCO la va declarar Patrimoni de la Humanitat el 1999. L'indret va servir com a residència per a Frederic Guillem IV de Prússia, va ser bombardejat durant la Segona Guerra Mundial i va ser espoliat durant l'època de la divisió de les dues Alemanyes, per això es troba en estat de reconstrucció. Museus i edificis destacables Altes Museum (o Museu Antic): conté peces clàssiques gregues i llatines. Berliner Stadtschloss (o Castell de Berlín, destruït per les autoritats de l'RDA): antiga residència dels reis de Prússia i dels emperadors alemanys. Se'n conserven els jardins, el Lustgarten, i està prevista la seva reconstrucció. Neues Museum (o Museu Nou): exposa peces egípcies i de la prehistòria. Alte Nationalgalerie (o Galeria Nacional Antiga): obres dels segles xviii i xix. Bode-Museum (o Museu Bode): art romà d'Orient i tardoromà. Pergamonmuseum (o Museu de Pèrgam): conté obres romanes, islàmiques i orientals i deu el seu nom al fet d'exhibir l'altar de Pèrgam. James Simon-Galerie (o Galeria James Simon): centre cultural per a exposicions temporals (en projecte). Berliner Dom (o Catedral de Berlín): greument malmesa arran dels bombardeigs aliats, ha estat reconstruïda i va tornar a obrir el 1993. Referències
Museumsinsel

Museumsinsel er Berlins ældste og mest kendte museumskompleks på den nordlige del af Spreeinsel i centrum. Her findes Pergamonmuseet, Altes Museum, Neues Museum, Alte Nationalgalerie og Bodemuseum. Området syd for floden Spree var i middelalderen et sumpområde. Efter at der i det 17. årh. blev gravet afvandingskanaler, faldt vandstanden en smule, og der opstod en ø midt i floden. Her blev der anlagt en lysthave eller mindre parkanlæg, som gradvis blev et pakhusområde for handel og trafik på floden. Placeringen midt i floden gjorde øen meget synlig, men næppe nogen skønhedsåbenbaring, så i 1797 besluttede kong Frederik Vilhelm II af Preussen at realisere arkæolog og kunstprofessor Alois Hirts idé om at opføre et museum på øen med udstillinger af antik og nyere kunst. I 1810 gennemførte kong Frederik Vilhelm III en offentlig kunstsamling her, et ønske fra borgerskabet. Det blev hurtigt nødvendigt med nybygninger, og i 1822 præsenterede Karl Friedrich Schinkel planer, der medførte omfattende ændringer af den nordlige del af øen. Ud over museumsbyggeri indebar planen også opførelse af flere broer. Senere er der løbende sket udbygning af øen, og i øjeblikket er der iværksat store restaurerings- og udbygningarbejder som led i en udbygningsplan, der strækker sig frem til 2015. Museumsinsel er optaget på Unescos liste over verdens kulturarv. Eksterne henvisninger Museumsinsel Berlin – officiel website
Muzejski otok

Muzejski otok (njemački: Museumsinsel) je naziv sjevernog dijela otoka Spreeinsel na rijeci Spree u središtu Berlina, Njemačka, (južni, veći dio otoka, se zove Fischerinsel ili Ribarski otok). Ime je dobio po nekoliko svjetski poznatih muzeja koji danas zauzimaju cijeli sjeverni dio otoka, koja je izvorno bila znanstveno i umjetničko središte pruskog kralja Fridrika Vilima IV. od 1841. god. Ovaj muzejski kompleks je 1999. god. dospio na UNESCOv popis mjesta svjetske baštine u Europi. Povijest Muzejski otok je izgrađen za vrijeme vladavine nekoliko pruskih vladara i u njima je smještena njihova umjetnička i arheološka kolekcija. Nakon 1918. god. pretvoreni su u javnu fundaciju Stiftung Preußischer Kulturbesitz (Fundacija pruske kulturne baštine), koja je u istom obliku opstala do danas. Pruska kolekcija je ostala podijeljenom tijekom Hladnog rata i podjele Berlina, ali je ponovnim ujedinjenjem Njemačke obnovljena, osim onih umjentičkih djela koje su tijekom Drugog svjetskog rata savezničke snage odnijele, a koja još nisu vraćena. Najslavnije od njih je tzv. „Prijamovo blago“ ili „Trojansko zlato“ koje je otkrio Heinrich Schliemann 1873. god., i potajno prokrijumčario iz Turske. Kako je muzejski otok značajno stradao u savezničkom bombardiranju, muzejski otok je još uvijek u procesu obnove, a njegova kolekcija se reorganizira. Muzeji Najstariji muzej na otoku je tzv. Stari muzej (Altes Museum) koji je napravljen po nacrtu najvećeg njemačkog klasicističkog arhitekta, K. F. Schinkela, 1830. god. Već 1859. god. dovršen je i Novi muzej (Neues Museum) prema planovima F. A. Stülera, Schinkelovog studenta. Stara nacionalna galerija (Alte Nationalgalerie) je dovršena 1876. god., također prema planovima Friedricha Augusta Stülera, kako bi ugostila kolekciju umjetnina iz 19. st. bankara J.H.W. Wagenera. God. 1904. otvoren je Kaiser-Friedrich-Museum, koji danas mosi ime Bode muzej Bode Museum, a u njemu se nalazi kolekcija kasnoantičkih i bizantskih skulptura. Pergamski muzej (Pergamon Museum) je nastao posljednji (1930.), a u njemu se nalaze fantastične, goleme i autentične rekonstrukcije velikog povijesnog značaja kao što su: Pergamski oltar i Ištarina vrata grada Babilona. Izvori Vanjske poveznice Službene stranice muzejskog otoka Arhivirana inačica izvorne stranice od 16. siječnja 2013. (Wayback Machine) Mapa Museumsinsel Berlin (njem.) Muzejski otok — Interaktivna 360° panorama za vrijeme Festivala svjetla
Museumsinsel

Het Museumsinsel is de benaming voor het noordelijk deel van het Spree-eiland in de rivier de Spree, midden in de stad Berlijn, waar zich vijf musea bevinden. Dit zijn: Alte Nationalgalerie Altes Museum Bode-Museum Neues Museum Pergamonmuseum Sinds 1993 wordt gewerkt aan een in drie fasen opgedeeld Masterplan om de musea te restaureren, aan te passen aan hedendaagse noden en technieken, te moderniseren en deels aan te vullen met nieuwe volumes die onder meer de samenhang tussen de musea en de onderlinge bereikbaarheid verbeteren. De kosten van dit Masterplan ten belope van meer dan anderhalf miljard euro zijn opgenomen in de Bondsbegroting. Een vele jaren durende restauratie van de verschillende musea werd gestart, waarbij enkele musea soms voor een periode gesloten waren. De restauratie van de Alte Nationalgalerie (in december 2001) en het Bode-Museum (in oktober 2006) werden eerst afgerond. Het Neues Museum werd in oktober 2009 heropend, het Altes Museum in 2011. De restauratie van het Pergamonmuseum in verschillende fases werd opgestart in 2008. Sinds 2019 is aan de vijf musea ook een centraal bezoekerscentrum toegevoegd, de James-Simon-Galerie. Het huisvest naast een foyer en de ingang tot het Pergamonmuseum ook ruimtes voor speciale tentoonstellingen, een informatiecentrum, een museumwinkel, een koffiehuis en restaurants. Het gebouw dient ook als toegang tot de Archeologische Promenade, die bij afwerking van het Masterplan vier van de vijf eilandmusea zal verbinden. Het Museumsinsel is door de UNESCO in 1999 tot werelderfgoed verklaard. De Berliner Dom ligt ook op dit eilanddeel. Fotogalerij Zie ook Kulturforum Berlin Externe links Museumsinsel Berlin - Masterplan Masterplan Museumsinsel Berlin
Музејско острво

Музејско острво (нем. Museumsinsel) у Берлину, Немачка, је северни део острва на реци Шпреја, у градском центру. На њему се налазе неки од најзначајнијих светских музеја. Музеје су градили пруски краљеви, а њихове богате колекције уметнина и археологије постале су јавно добро 1918. Стари музеј (нем. Altes Museum) је најстарији музеј на острву, изграђен 1830. Архитекта је био Карл Фридрих Шинкел. Краљ Фридрих Вилхелм III је овде основао прву јавно изложену збирку старина (нем. Antikensammlung). Нови музеј (нем. Neues Museum), изграђен 1859. године, дело је Аугуста Штилера, Шинкеловог ученика. Зграда је скоро потпуно уништена у Другом светском рату, али је данас обнављена. Од 2009. године овде су поново изложене египатске и праисторијске археолошке колекције. Стара Национална галерија (нем. Alte Nationalgalerie) изграђена је 1876. године, по пројектима Аугуста Штилера. У њој је изложена вероватно највећа колекција немачког сликарства 19. века. Првобитно језгро колекције је била донација банкара Јоахима Вагенера. Зграда је тешко оштећена у Другом св. рату, а поново је отворена после реконструкције 2001. Колекција скулптура, некад чувана у овом музеју, сада се налази у посебном простору (бившој цркви: нем. Friedrichswerdersche Kirche). Музеј Боде (нем. Bode Museum), отворен је 1904. као Музеј цара Фридриха. Данас је зграда музеја у стању реконструкције. Планирано је да буде поново отворена за јавност 2006. У њој ће бити изложене колекције скулптура, позноантичке и византијске уметности. Последњи од музеја на острву је Пергамски музеј (нем. Pergamonmuseum) изграђен 1930. године у коме се налазе оригиналне реконструисане грађевине, као што су Пергамски жртвеник и Капија пијаце из Милета. Делови ових реконструкција потичу са оригиналних археолошких налазишта. Цела ова група музеја је проглашена делом УНЕСКО-ве листе Светског наслеђа 1999. године. Спољашње везе
Gare de Hoppegarten

La gare de Hoppegarten est une gare ferroviaire de la ligne de Prusse-Orientale. Elle est située à Hoppegarten dans le Land de Brandebourg, en Allemagne. Mise en service en 1870, c'est une gare de la Deutsche Bahn desservie par les trains de la Ligne 5 du S-Bahn de Berlin. Situation ferroviaire La gare se trouve sur le parcours de l'ancienne ligne de Prusse-Orientale, entre les gares de Birkenstein à l'ouest et de Neuenhagen à l'est. Histoire La gare est mise en service le 1er mai 1870 avec deux voies et deux quais latéraux. À la fin du XIXe siècle, un bâtiment d'entrée est construit pour accueillir les visiteurs se rendant à l'hippodrome tout proche, également connu sous le nom de Kaiserbahnhof. En 1898, une petite voie ferrée reliant Hoppegarten à Altlandsberg au nord est ouverte. Le 1er mai 1911, la gare est renommée Hoppegarten (Mark). En 1923, une deuxième gare terminus distincte avec douze voies sur cinq quais est mise en service au sud-ouest de l'ancienne pour la desserte de l'hippodrome les jours de course. Elle sera fermée puis démolie en 1944. Le 1er août 1944, la gare actuelle avec un quai central est ouverte avec des voies séparées pour les chemins de fer de banlieue et longue distance. Le 7 mars 1947, les trains électriques du S-Bahn circulent pour la première fois sur le chemin de fer de l'Est après aménagement de la gare. Le trafic de passagers vers Altlandsberg est interrompu en 1965, cependant que le fret est maintenu sur une section de la voie jusqu'après 2000. De novembre 2007 à mai 2008, la gare fait l'objet d'une transformation avec la construction d'une passerelle pour piétons afin de permettre la liaison au-dessus des voies. Des ascenseurs sont également installés. En 2010, un nouveau quai de 152 mètres de long est inauguré, équipé d'un toit et d'un édicule permettant aux voyageurs de s'abriter. La rénovation complète a coûté environ 2,7 millions d'euros et a été financée par des fonds fédéraux Service des voyageurs Accueil Desserte La gare est desservie par les trains de la ligne 5 du S-Bahn de Berlin. Intermodalité La gare est en correspondance avec les lignes de bus no 940, 942, 943, 944 et 945. Notes et références Voir aussi Articles connexes ligne de Prusse-Orientale Liens externes Portail du chemin de fer Portail du Brandebourg
Stazione di Hoppegarten (Mark)

La stazione di Hoppegarten (Mark) si trova a Hoppegarten, circondario del Märkisch-Oderland nel Brandeburgo ed è servita dalla linea S5 della S-Bahn di Berlino. Fu stazione di collegamento alla ferrovia Hoppegarten-Altlandsberg dal 1898 fino alla sua dismissione. La stazione si trova nel centro di Hoppegarten a est di Berlino, adiacente alle vie "Am Güterbahnhof" e "Am Kleinbahnhof" e si trova sul percorso della Ostbahn. Appartiene all'area tariffaria Berlino C della Verkehrsverbund Berlin-Brandenburg. Storia Il 1º maggio 1870, la stazione fu aperta con il nome di "Hoppegarten" con due piattaforme laterali. Alla fine del XIX secolo fu costruito un edificio per i visitatori dell'ippodromo di Hoppegarten, noto anche come "Kaiserbahnhof". Nel 1898, venne aperta una piccola ferrovia che si diramava da Hoppegarten per Altlandsberg (la Altlandsberger Kleinbahn). Il 1º maggio 1911, la stazione fu rinominata "Hoppegarten (Mark)". Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su stazione di Hoppegarten (Mark) Collegamenti esterni Relazione della società di costruzioni Ludwig Freytag Profilo, su s-bahn-berlin.de.
Gesundbrunnen-Center

Das Gesundbrunnen-Center ist ein Einkaufszentrum im Ortsteil Gesundbrunnen des Berliner Bezirks Mitte. Beschreibung Das Center wurde am 30. September 1997 eröffnet und wird von der ECE Projektmanagement GmbH betrieben. Benannt ist es nach dem Ortsteil Gesundbrunnen, an dessen östlichem Rand sich das Gebäude befindet. Der Betrieb hat eine Verkaufsfläche von 25.000 m² und beherbergt heute 110 Geschäfte sowie mehrere Gastronomiebetriebe. 1000 Beschäftigte arbeiten in dem Einkaufszentrum, in das durchschnittlich 33.593 Besucher pro Tag kommen. Das Gesamteinzugsgebiet umfasst 1.196.433 Menschen. Der Branchenmix wird dominiert von Textil und Hartwaren sowie einem großen Warenhaus, daneben finden sich zahlreiche kleine Geschäfte aus unterschiedlichen Bereichen. 2011 erhielt das Gesundbrunnen-Center vom Handelsverband Deutschland das Qualitätszeichen Generationenfreundliches Einkaufen und war damit bundesweit das erste Einkaufszentrum mit dieser Auszeichnung. Entstehung Der Bau entstand im Rahmen des Neubaus des Bahnhofs Gesundbrunnen in den Jahren 1995 bis 1997 als Teil des Nordkreuzes des Berliner Schienennetzes, nachdem alle historischen Bauten abgerissen worden waren. Den Vorgaben des städtebaulichen Rahmenplans von 1992 folgend sollte im Umfeld des Bahnhofs, wie auch anderen Bahnhöfen entlang der Berliner Ringbahn, ein großes Einkaufszentrum entstehen. Architektur Die Hamburger Architekten Jost Hering und Manfred Stanek entschieden sich für einen zur Badstraße hin ausgerichteten Komplex. Die architektonische Gestaltung nahm bei der Gruppierung des Baukörpers in der Form- und Farbgebung zahlreiche Elemente auf, die an ein Passagierschiff erinnern. Am Haupteingang des Gebäudes befindet sich ein verglaster Turm, der die Kommandobrücke versinnbildlichen soll. Dass der noch heute aktuelle U-Bahnhof an der Badstraße erhalten blieb und das Center in die „zweite“ Reihe von der Badstraße verbannt wurde liegt am Einsatz des damaligen Baustadtrats, der Denkmalbehörde und bürgerlichen Initiativen. Durch den Neubau eines Bahnhofsgebäudes auf dem Gelände wird nach Meinung diverser Kritiker die architektonische Aufwertung des Quartiers durch das Gesundbrunnen-Center wieder herabgesetzt. Infrastruktur Durch seine Lage am Bahnhof Gesundbrunnen besteht vom Gesundbrunnen-Center aus ein direkter Zugang zum Bus, zur U-Bahn, zur S-Bahn sowie seit dem 28. Mai 2006 auch zum Regional- und Fernverkehr. Über die Bellermannstraße gelangt man in das zum Center gehörende Parkhaus mit 1000 Stellplätzen. Einzelnachweise Weblinks Website des Centers