NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Garnisonkirche, Potsdam

Garnisonkirche (svenska: Garnisonskyrkan) var en protestantisk kyrkobyggnad i staden Potsdam i Brandenburg i nuvarande Tyskland, belägen vid Breite Strasse i stadens historiska centrum. Den uppfördes i barockstil mellan 1730 och 1735 och var ett av stadens viktigaste landmärken. Kyrkan bombskadades svårt 1945 under andra världskriget och ruinen revs 1968. Sedan 2017 är kyrkan delvis under återuppbyggnad. Historia Kyrkan uppfördes som hov- och garnisonskyrka på uppdrag av kung Fredrik Vilhelm I av Preussen från 1730 till 1735 och ritades av Philipp Gerlach i preussisk barockstil. Fredrik Vilhelm I liksom hans son kung Fredrik II begravdes i kyrkan 1740 respektive 1786, den senare mot sin sista vilja. På Fredrik II:s inbjudan gav Johann Sebastian Bach en orgelkonsert i kyrkan 1747. Kyrkan var 21 mars 1933 plats för Riksdagens öppningsceremoni, av nazisterna benämnd Potsdamdagen, då den nyligen tillträdde rikskanslern Adolf Hitler och rikspresidenten Paul von Hindenburg deltog, medan de socialdemokratiska och kommunistiska ledamöterna bojkottade ceremonin. Ceremonin användes i NSDAP-propaganda för att legitimera maktövertagandet genom Fullmaktslagen två dagar senare, och som symbol för politiskt närmande mellan de konservativa och nationalsocialistiska partierna. 1943 flyttades de kungliga sarkofagerna från kyrkan för att skydda dem mot krigsskador, men sedan 1991 finns de åter i Potsdam; Fredrik Vilhelm I vilar idag i Kaiser-Friedrich-Mausoleum i Friedenskirche, medan Fredrik II är begravd i Sanssoucis slottspark. Vid ett bombangrepp mot Potsdam 14 april 1945 förstördes kyrkans tak och inredning av en brand, så att endast tornet och yttermurarna återstod. 1949 döptes kyrkoruinen om till Heilig-Kreuz-Kirche. Kyrkans tornrum renoverades till ett provisoriskt kapell 1950, och detta förblev i bruk fram till 1968. Trots att återuppbyggnadsåtgärder redan påbörjats, revs kyrkan 1968 på order av kommunistpartiet SED, då kyrkan sågs som en icke önskvärd symbol för preussisk-tysk militarism. 1971 uppfördes ett räknecentrum på platsen. Under 2000-talet har flera ideella och politiska initiativ för ett återuppförande av kyrkan inletts. Samtidigt har det planerade kyrkobygget orsakat politiska kontroverser. År 2013 fick Stiftung Garnisonkirche Potsdam bygglov för att återuppföra kyrktornet, och återuppförandet inleddes till 500-årsminnet av den lutherska reformationen 2017. Staden Potsdams stadsfullmäktige å sin sida antog ett medborgarinitiativ 2014 om att från stadens sida i möjligaste mån avstyra ett återuppförande av kyrkan. Källor Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från tyskspråkiga Wikipedia, Garnisonkirche (Potsdam), 6 februari 2016. Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Garnisonkirche, Potsdam.﻿
Ernst-Reuter-Platz

Ernst-Reuter-Platz is a town square in Charlottenburg, Berlin, Germany from which five streets radiate. It is named after Ernst Reuter, mayor of West Berlin from 1948–1953. It is located at the end of Straße des 17. Juni, where it continues as Bismarckstraße, and Kaiserdamm, until Theodor-Heuss-Platz. The other streets that lead away from the square are Hardenbergstraße, Marchstraße, and Otto-Suhr-Allee (former Berliner Straße). References External links Media related to Ernst-Reuter-Platz (Berlin-Charlottenburg) at Wikimedia Commons
Ernst-Reuter-Platz

Ernst-Reuter-Platz è una piazza di Berlino, nel quartiere di Charlottenburg. È dedicata ad Ernst Reuter, che fu il primo sindaco di Berlino Ovest, dal 1948 al 1953. Al posto dell'attuale piazza vi era originariamente il punto detto Knie ("ginocchio"), dove l'asse congiungente il castello di Berlino a quello di Charlottenburg svoltava verso nord-ovest (attuali Straße des 17. Juni e Otto-Suhr-Allee); nel XIX secolo la Knie divenne punto d'incontro di importanti arterie cittadine. La zona fu infine devastata dai bombardamenti della seconda guerra mondiale. L'attuale piazza fu realizzata dal 1956 al 1960 su progetto degli architetti Werner Düttmann e Bernhard Hermkes; lo schema, con una struttura viaria ad anello ed edifici a stecca indipendenti dai contorni stradali, si ispirò al progetto dell'arch. Mies Van der Rohe per la ricostruzione di Alexanderplatz (1929). Il centro della piazza è ornato da un'area verde con fontane e spazi pedonali. Fra gli edifici, sorge sul lato occidentale il grattacielo Telefunken, di 22 piani; ad est della piazza vi è il grande complesso dell'Università Tecnica di Berlino. L'Ernst-Reuter-Platz rappresentò, insieme al quartiere Hansa, uno dei migliori esempi di ricostruzione urbanistica postbellica a Berlino Ovest, ed è oggi sotto tutela monumentale (Denkmalschutz). Voci correlate Ernst-Reuter-Platz (metropolitana di Berlino) Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sul Ernst-Reuter-Platz Collegamenti esterni (DE, EN) Descrizione della piazza su berlin.de, su berlin.de. URL consultato il 4 settembre 2008 (archiviato dall'url originale il 2 ottobre 2008).
Ernst-Reuter-Platz

Ernst-Reuter-Platz – plac w Berlinie, w Niemczech, w dzielnicy Charlottenburg, w okręgu administracyjnym Charlottenburg-Wilmersdorf. Został wytyczony w XVIII wieku. Obecną nazwę otrzymał 3 października 1953, czyli cztery dni po śmierci burmistrza Ernsta Reutera. Przy placu znajduje się stacja metra linii U2 Ernst-Reuter-Platz.
Ernst-Reuter-Platz

Ernst-Reuter-Platz är ett torg och en trafikknutpunkt i stadsdelen Charlottenburg i västra Berlin. Historia Ernst-Reuter-Platz bär sitt namn efter Västberlins borgmästare Ernst Reuter (1889–1953). Ursprungligen uppstod trafikknutpunkten under 1700-talet som den korsning där den stora paradgatan västerut från Berlins stadsslott via Brandenburger Tor böjer av norrut i riktning mot Charlottenburgs slott. Fram till 1953 hette platsen Knie, men döptes om till minne av Ernst Reuter fyra dagar efter hans död. Efter andra världskriget skapades dagens stora cirkulationsplats som ska symbolisera demokrati och öppenhet. Bland annat fontänen i mitten med grönytor ska symbolisera detta. Ernst-Reuter-Platz idag Den centrala gräsrondellen med fontänen är helt omgiven av en cirkulationsplats. Till den centrala fontänen tar man sig därför via tunnelbanenedgången till U2 och följer skylten Zur Mittelinsel. På grund av det isolerade läget var parken dåligt utnyttjad och förföll under 1990-talet, men har under 2000-talet rustats upp. Platsen omgärdas av kontorsbyggnader och Technische Universität Berlins byggnader, bl.a. f.d. Telefunkenhochhaus. Ernst-Reuter-Platz är en viktig trafikpunkt genom den stora cirkulationsplatsen som binder samman Hardenbergstrasse, Straße des 17. Juni, Marchstrasse, Otto-Suhr-Allee och Bismarckstrasse. Kommunikationer Se även Strausberger Platz Källor Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från tyskspråkiga Wikipedia, Ernst-Reuter-Platz, 21 december 2015. Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Ernst-Reuter-Platz.
Danziger Straße

Danziger Straße es una calle de Berlín, en el distrito de Prenzlauer Berg y Friedrichshain. Forma parte de la autopista federal (Bundesstraße) B96a. Constituye una importante conexión del noreste de Berlín con el centro de la ciudad. Danziger Straße comienza en el distrito de Prenzlauer Berg, en el cruce con la Schönhauser Allee; transcurre paralelamente a lo largo de la Prenzlauer Allee, y la Greifswalder Straße. Como punto de referencia, entre estas dos avenidas se encuentra el Ernst-Thälmann-Park. Esta calle termina en la intersección con la Landsberger Allee, en el distrito de Friedrichshain. Fue realizada en 1822 como una calle que conectaba entre las diversas salidas de Berlín. Desde 1950 a 1992 tuvo el nombre de Dimitroffstraße, en recuerdo del líder comunista búlgaro Georgi Dimitrov. El nombre de la calle viene de la ciudad polaca de Gdansk, en alemán llamada Danzig.
Danziger Straße

La Danziger Straße est une avenue de l'arrondissement de Pankow, à Berlin, en Allemagne. Situation et accès Elle est située au nord-est du centre-ville dans le quartier de Prenzlauer Berg et fait partie du périphérique intérieur (Innenstadtring). La Danziger Straße commence au nord à l'intersection avec la Schönhauser Allee et se termine au sud à l'angle de la Landsberger Allee. Elle est parallèle aux autres structures en anneau du paysage urbain de Berlin, environ 1,5 kilomètre à l'extérieur de l'ancien mur des douanes (aujourd'hui la Torstraße) et environ 500 mètres du Ringbahn. Elle fait partie de la Bundesstraße 96a. Origine du nom Elle est nommée d'après la ville de Dantzig. Historique La route est construite pour la première fois en 1822 et est un chemin de terre appelé Communication car reliant des routes de campagne datant de l'époque médiévale. L'aménagement de la zone s'est en grande partie réalisé selon le cahier des charges du plan Hobrecht, entré en vigueur en 1862. Le développement planifié a commencé vers 1890. En 1874, la partie ouest du chemin, aujourd'hui la zone entre la Schönhauser Allee et la Greifswalder Straße, a été nommée Danziger Straße. La partie au sud-est entre la Greifswalder Strasse et la Landsberger Allee a été nommée Elbinger Strasse d'après la ville d' Elbing. Bâtiments remarquables et lieux de mémoire Notes et références (de) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en allemand intitulé « Danziger Straße » (voir la liste des auteurs). Liens externes Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de Berlin Portail des routes Portail du royaume de Prusse
Danziger Straße

Danziger Straße è una strada di Berlino, nei quartieri di Prenzlauer Berg e Friedrichshain. È parte della Bundesstraße 96a. Costituisce un importante collegamento anulare a nord-est del centro cittadino. Percorso Danziger Straße ha inizio nel quartiere di Prenzlauer Berg, all'incrocio con la Schönhauser Allee; prosegue incrociando le strade radiali Prenzlauer Allee (Bundesstraße 109) e Greifswalder Straße (Bundesstraße 2), lambendo l'Ernst-Thälmann-Park e il Volkspark Friedrichshain. Termina all'angolo con la Landsberger Allee, nel quartiere di Friedrichshain. Storia Fu realizzata nel 1822 come strada campestre di collegamento fra le diverse strade radiali uscenti da Berlino; portava inizialmente il nome di Communicationsweg ("strada di comunicazione"), e allargata nel quadro del piano Hobrecht. Dal 1950 al 1992 portò il nome di Dimitroffstraße, in ricordo del leader comunista bulgaro Georgi Dimitrov. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Danziger Straße
Danziger Straße

De Danziger Straße is een belangrijke verkeersader in het Berlijnse district Pankow. Ze ligt in het stadsdeel Prenzlauer Berg en vormt een deel van de binnenstadsring. De Danziger Straße begint in het noorden aan de kruising met de Schönhauser Allee en eindigt in het zuiden aan het kruispunt met de Landsberger Allee. De straat ontstond in 1822 als veldweg. Ze moest de sinds de middeleeuwen bestaande "landsstraten", de huidige grote uitvalswegen, met elkaar verbinden en heette toen Communication (verbinding). In 1874 kreeg het westelijk deel van de weg, thans het deel tussen de Schönhauser Allee en de Greifswalder Straße, de naam Danziger Straße naar de stad Danzig. Het zuidoostelijk deel dat er op volgde, tussen de Straße en de Landsberger Allee kreeg de naam Elbinger Straße naar de stad Elbing. In 1913 werd het metrostation Danziger Straße geopend. In 1950 werd de straat van de Danziger en de Elbinger Straße Dimitroffstraße genoemd naar de Bulgaarse communistische partijleider Georgi Dimitrov. Ook het station op de Schönhauser Allee kreeg deze naam. Na de Duitse hereniging werd het metrostation "voorlopig" Eberswalder Straße genoemd, nadat de districtsraad van Pankow niet akkoord was gegaan om opnieuw de naam Danziger Straße te gebruiken.
Danziger Strasse

Danziger Strasse, tysk stavning: Danziger Straße, är en betydelsefull genomfartsgata och boulevard i nordöstra delen av Berlins innerstad, som löper genom stadsdelen Prenzlauer Berg. Gatan är del av Berlins innerstadsringled och ansluter till Eberswalder Strasse vid korsningen med Schönhauser Allee i nordväst och går i en cirkelbåge till Landsberger Allee i sydost, där den övergår i Petersburger Strasse. Gatan anlades under namnet Communication 1822 som en tvärförbindelseväg mellan vad som då var de stora landsvägarna ut över fälten norr om staden. År 1862 gjorde Hobrechtplanen gatan till del av den planerade expansionen av Berlins bebyggelse och 1874 fick den nordvästra halvan namnet Danziger Strasse efter staden Danzig (Gdańsk). De nuvarande stadskvarteren började uppföras från omkring 1890 och framåt. Gatan kallades mellan 1950 och 1995 Dimitroffstrasse, efter den bulgariske kommunistledaren Georgi Dimitrov. Den sydöstra halvan mellan Greifswalder Strasse och Landsberger Allee kallades dessförinnan fram till 1950 Elbingstrasse. Referenser Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från tyskspråkiga Wikipedia, Danziger Straße, 22 september 2020.
Tränenpalast

Tränenpalast (dansk: Tårepaladset) var mellem 1962 og 1989 grænseovergang mellem Øst- og Vestberlin ved Berlin Friedrichstraße togstationen. I dag er det et museum med udstillinger om Berlin under den kolde krig og om Tysklands genforeningsproces. Tränenpalast var også grænseovergang for rejsende med Berlins S- og U-bahnlinjer og tog mellem Øst- og Vesttyskland, og den blev udelukkende brugt til overgange i vestgående retning. Den havde separate checkpoints for vestberlinere, vesttyskere, udlændinge, diplomater og østtyskere. Betegnelsen Tränenpalast er afledt af de mange tårevædede afskeder, som fandt sted foran bygningen, mellem vestlige besøgende og østtyske borgere, som ikke havde lov til at rejse ind i Vestberlin. Grænsepost under Berlinmuren Selvom stationen Berlin Friedrichstraße lå helt inde i Østberlin kunne nogle stationer på S- og U-bahnlinjerne kun tilgås fra Vestberlin på grund af Berlinmuren. Rejsende i Vestberlin kunne bruge stationen til at skifte mellem linjerne eller til at krydse grænsen ind i Østtyskland. Selve bygningen Tränenpalast blev opført efter trafikken blev større og begrænsningerne på stationens nedre del gjorde det nødvendigt at udvide. Efter Berlinmurens fald Indtil 2006 blev bygningen brugt som natklub og musikscene. Umiddelbart efter Berlinmurens fald satte DDR-regeringen den på en fredningsliste over historiske monumenter dagen inden Tysklands genforening den 3. oktober 1990. Museum I 2008 blev Tränenpalast et føderalt mindesmærke. Den 15. september 2011 åbnede Haus der Geschichte museet for offentligheden med udstillinger om Berlin under den kolde krig. Den udstiller originale objekter, dokumenter, fotografier og audio-visuelt materiale om grænseovergangen, og museet giver også en gennemgang af Tysklands genforeningsproces. Den tyske kansler Angela Merkel deltog i åbningen af museet, og i de første to uger besøgte mere end 30.000 besøgende museet. Der er gratis adgang for alle besøgende. Noter
Tränenpalast

The Tränenpalast (English: "Palace of Tears") is a former border crossing point between East and West Berlin, at Berlin Friedrichstraße station, which was in operation between 1962 and 1989. It is now a museum with exhibitions about Berlin during the Cold War period and about the process of German reunification. It was the border crossing for travelers on the S-Bahn, U-Bahn and trains going between East and West Germany. It was used only for westbound border crossings. It had separate checkpoints for West Berliners, West Germans, foreigners, diplomats, transit travelers and East Germans. The term Tränenpalast is derived from the tearful partings that took place in front of the building between western visitors and East German residents who were not permitted to travel to West Berlin. Border station during the time of the Berlin Wall Although Berlin Friedrichstraße station was located entirely in East Berlin, because of the Berlin Wall some S-Bahn and U-Bahn lines were accessible only from West Berlin. Travelers in West Berlin could use the station to transfer between those lines, or to cross into East Germany. The Tränenpalast was built after the volume of traffic and the constraints of the lower level of the main building made it necessary to expand. After the fall of the Berlin Wall After the fall of the Berlin Wall, the building was used as a nightclub and stage until 2006. It was listed as a protected historic monument on 2 October 1990 by the GDR government, a day before German reunification, which was on 3 October 1990. Museum In 2008 the Tränenpalast became a federal memorial site. On 15 September 2011, the Haus der Geschichte opened the museum with exhibitions about Berlin during the Cold War. It displays original artefacts, documents, photographs and audio-visual material about the checkpoint and it provides an overview of the German reunification process. It was opened by German Chancellor Angela Merkel on 14 September 2011. In its first two weeks more than 30,000 people visited the museum. Entrance is free. Gallery During the Cold War During the Fall of the Berlin Wall Post German Reunification See also DDR Museum Haus am Checkpoint Charlie Haus der Geschichte Museum in the Kulturbrauerei Stasi Museum Zeitgeschichtliches Forum Leipzig References External links Tränenpalast Museum
Tränenpalast

Le Tränenpalast [ˈtʁɛːnənpaˌlast] ou palais des Larmes est le surnom donné, après la fermeture de la frontière et la construction du mur de Berlin, à l'un des principaux postes-frontières berlinois situé près de la gare terminus de Friedrichstraße, permettant ainsi le passage entre Berlin-Ouest et Berlin-Est. Le poste douanier, baptisé « palais des Larmes » en raison des nombreux adieux qui s'y sont déroulés jusqu'en 1989, a été conservé. Histoire Après la construction du Mur de Berlin, la gare de Friedrichstrasse s'est retrouvée entièrement dans le secteur soviétique de Berlin. Cependant, quelques S-Bahn et des lignes de métro s'arrêtant à la gare étaient accessibles seulement depuis Berlin-Ouest, et les voyageurs venant de cette partie de la ville se rendaient alors à la gare de Friedrichstrasse pour changer de train ou voyager dans le reste de la République démocratique allemande. Le « Tränenpalast » fut construit au nord de la gare pour faire face à ce trafic et à l'agrandissement de celle-ci. Il était utilisé seulement comme lieu de transit, avec différents points de contrôle pour les citoyens de Berlin-Ouest, citoyens d'Allemagne de l'Ouest, étrangers, diplomates, voyageurs en transit et citoyens d'Allemagne de l'Est. À la porte du bâtiment, se trouvait un poste de garde, qui avait pour fonction de veiller sur les personnes ayant le droit de franchir la frontière et celles n'y ayant pas accès. C’est au Tränenpalast qu'avaient lieu les derniers adieux. Après la chute du mur En 1991, et après la chute du Mur, le poste-frontière est transformé en club et théâtre par Marcus Herold. Jusqu'en 2006, se succèdent pièces de théâtre, lectures publiques et concerts de jazz (Amy Winehouse y a chanté le 28 septembre 2004). Le 2 février 1990, le bâtiment est classé monument historique. En septembre 2011, le « Palais des Larmes » est transformé en musée. La chancelière Angela Merkel inaugure la nouvelle exposition permanente. L'exposition informe les visiteurs sur la vie quotidienne dans l'Allemagne divisée. Elle réunit divers objets, documents, photos, films et pistes audio. Les grandes étapes du processus de réunification y sont retracées. Galerie Références Voir aussi Articles connexes Checkpoint Charlie Liens externes (de) Site officiel Ressource relative à l'architecture : Landesdenkmalamt Berlin Ressource relative au spectacle : Carthalia Ressource relative à la musique : MusicBrainz Le site Officiel du « Tränenpalast » Portail de l’histoire Portail de l'époque contemporaine Portail de Berlin Portail de l'Allemagne de l'Est Portail des musées
Tränenpalast

Tränenpalast (tyska, översatt ungefär tårpalatset eller tårarnas palats) är en byggnad i Berlin vid järnvägsstationen Friedrichstrasse. Termen Tränenpalast kommer från de tårfyllda avsked som ägde rum i byggnaden mellan västerländska besökare och östtyska invånare som inte fick resa till Västberlin. Berlinmuren byggdes 1961 men huset var från 1962 fram till Berlinmurens fall 1989 gränsövergången för resenärer på S-bahn, U-bahn och tåg som gick mellan Öst- och Västtyskland. År 2011 invigdes i byggnaden en permanent utställning om gränsövergångens historia. Referenser Se även Inomtyska gränsen
Hôpital Waldfriede

L’hôpital Waldfriede (de l'allemand Krankenhaus Waldfriede : « la forêt de la paix ») est un centre hospitalier adventiste à Berlin en Allemagne. Dans une enquête en 2006, cet établissement fut classé sixième pour « la satisfaction des patients » et « la qualité du traitement médical » sur 2 100 hôpitaux du pays, et fut certifié en 2007 comme étant le deuxième établissement médical allemand le plus économique en dépense d'énergie. C'est un centre européen d'enseignement de la proctologie. L’hôpital Waldfriede fait partie du réseau international NBMC (Network for Better Medical Care : « réseau pour de meilleurs soins médicaux »), du réseau d'hôpitaux allemands de promotion de la santé, et du réseau d'hôpitaux allemands d'air pur (espace non tabagique). Waldfriede a une approche holistique qui intègre toutes les dimensions de la santé de l'individu : physique, mentale, sociale et spirituelle. Le centre PrimaVita de la promotion sanitaire offre des cours et des consultations sur la santé et la médecine préventives. Histoire L’hôpital Waldfriede a été fondé dans le quartier actuel de Zehlendorf à Berlin par le médecin adventiste allemand, L.R. Conradi, en avril 1920, possédant alors 27 chambres et 39 lits. En 1922, il démarra une école d'infirmiers. Waldfriede bénéficie d'un partenariat avec l'hôpital de la Floride. Il possède des bâtiments et des équipements modernes, comprenant une technologie médicale de pointe, mais les premiers édifices existent toujours, car ils n'ont pas été touchés par les bombardements qui ont affecté la ville durant la Seconde Guerre mondiale. Services L’hôpital Waldfriede possède une crèche et un centre familial. Le centre PrimaVita offre des cours présentés par des médecins, des diététiciens, des thérapeutes sur l'exercice physique et des psychologues, sur la nutrition, le contrôle du poids, l'exercice, la relaxation, la gestion du stress, et tous les aspects de la santé liés au mode de vie. Les départements et les centres médicaux de Waldfriede sont les suivants : Chirurgie générale Anesthésiologie Centre du sein Gynécologie et obsétrique Chirurgie de la main et du pied Kinésithérapie Médecine interne Centre interdisciplinaire du plancher pelvien Soin médical intensif interdisciplinaire Radiologie Centre du diabète et du plancher diabétique Centre de chirurgie des intestins et du plancher pelvien (proctologie du côlon). Notes et références Annexes Articles connexes Système médical adventiste Système d'éducation adventiste Centre de santé et de réhabilitation de Skogli Lien externe Hôpital Waldfriede Portail de la médecine Portail du protestantisme Portail de Berlin