NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
AVUS

AVUS (Automobil-Verkehrs- und Übungs-Straße, niem. ulica ruchu automobilowego i ćwiczebna) – najstarszy w Europie odcinek autostrady, znajdujący się w Berlinie. Historia Autostrada została oddana do ruchu 24 września 1921. Początek prac datuje się na 1913, jednak wskutek wybuchu I wojny światowej zostały one wstrzymane. AVUS leży na południowym zachodzie Berlina i jest północnym odcinkiem autostrady A115. Prowadzi od masztu radiowego Berliner Funkturm przy terenach targowych (Messegelände) w pobliżu Masurenallee (gdzie łączy się z obwodnicą Berlina – Berliner Stadtring), następnie przez 9 kilometrowej długości obszar leśny Grunewald aż do jeziora Nikolassee. Do kwietnia 1998 odbywały się tutaj w niektóre weekendy wyścigi samochodowe. Na torze tylko raz odbyło się Grand Prix Formuły 1. W 1959 roku zorganizowano tam Grand Prix Niemiec Formuły 1 – wygrał wówczas Tony Brooks. Zwycięzcy Grand Prix Niemiec na torze AVUS Linki zewnętrzne Historische Streckenkarte von 1952. landkartenarchiv.de. [zarchiwizowane z tego adresu (2010-06-16)]. Weitere Streckenkarte, Jahr unbekannt
AVUS

O Circuito de AVUS (Automobil Verkehrs und Übungs-Straße) foi um circuito localizado no subúrbio da cidade de Berlim, Alemanha. Hoje, seu antigo traçado é parte da rodovia Bundesautobahn 115. História 1907-1939 Planejado em 1907 pelo Automóvel Clube da Alemanha para eventos de esporte a motor e pista de testes para a indústria automobilística. Em sua demorada construção, foi inclusive usados prisioneiros de guerra russos da Primeira Guerra Mundial. Inacabado em 1918, sua conclusão foi financiada graças ao magnata da indústria do aço, Rudolf Stinnes e inaugurado em setembro de 1921. Nesta época, AVUS possuia 19,5 km de extensão, com suas duas retas com quase a metade da mesma. Em 1926 recebeu o primeiro Grande Prêmio da Alemanha, vencido por Rudolf Caracciola. Iniciou a partir de 1927 rivalidade com Nurburgring, o que levou AVUS a tornar-se o mais rápido circuito do mundo. Em 1937 a curva norte foi remodelada com uma inclinação de 43° feita de tijolos. Chamado de "Rampa da Morte", não possuía barreiras. No ano seguinte a velocidade de AVUS foi considerada perigosa então foi planejada a integração do circuito com a rede de rodovias chamadas Autobahn e a curva sul demolida substituída por uma junção. 1947-1967 Após a Segunda Guerra Mundial, as extremamente longas retas foram encurtadas pela introdução de uma nova curva sul em praticamente metade de sua extensão, com 8.3 km. Assim, em 1954 recebeu uma corrida extra-campeonato da Fórmula 1, com grande exibição da equipe Mercedes-Benz. Em 1959, AVUS recebeu pela única vez, como Grande Prêmio da Alemanha uma etapa da Fórmula 1, vencida por Tony Brooks. No fim de semana desta corrida ocorreu a morte do piloto francês Jean Behra quando seu Porsche voou por cima da rampa da curva norte. Rampa que depois foi considerada perigosa para os padrões automobilísticos internacionais, sendo desfeita e a pista aplainada em 1967 para abrir caminho a uma intersecção sobre a Torre de Rádio de Berlim ou Berliner Funkturm. Acima desta torre, pode se ver que AVUS não é uma reta perfeita. 1967-1998 As corridas continuaram a curva norte plana mas o circuito recebia apenas corridas da DTM e Formula 3. A pista foi reduzida em quase metade nos anos 80 e 90, chicanes foram adicionadas na entrada da curva norte. Em 1995 o piloto britânico Keith Odor morreu em um acidente em seu Nissan de Superturismo. A última corrida de fato ocorreu em 1998. Vencedor Ver também EuroSpeedway Lausitz
AVUS

AVUS oziroma Automobil-Verkehrs- und Übungs-Straße je nekdanje dirkališče, ki leži v bližini nemškega mesta Berlin. V letih 1926 in 1959 je gostilo dirko Formule 1 za Veliko nagrado Nemčije, že pred tem med letoma 1931 in 1954 pa dirko Avusrennen. Dirkališče je bilo v uporabi do leta 1998, predvsem za dirke turnih avtomobilov. Danes je na mestu dirkališča odsek avtoceste. Med letoma 1998 in 2000 so kot nadomestilo za AVUS zgradili dirkališče in testno progo Lausitzring, ki leži približno 115 kilometrov južno od Berlina. Zmagovalci
Butzow (Beetzseeheide)

Butzow è una frazione del comune tedesco di Beetzseeheide, nel Land del Brandeburgo. Storia Il 1º febbraio 2002 il comune di Butzow venne soppresso e fuso con i comuni di Gortz e Ketzür, formando il nuovo comune di Beetzseeheide. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Butzow
Naturschutzgebiet Sperenberger Gipsbrüche

Das Naturschutzgebiet Sperenberger Gipsbrüche ist ein 23,77 Hektar großes Naturschutzgebiet im Landkreis Teltow-Fläming in Brandenburg. Geschichte und Lage Unter der Oberfläche des Naturschutzgebiets befindet sich rund 250 Millionen Jahre altes, zechsteinzeitliches Salz, das als Salzdiapir an die Oberfläche gelangte. Durch Auslaugung des Salzes verblieb auf dem Salzdiapir ein Gipshut, der heute den Sperenberger Gipsberg bildet. Der Gips hier wurde vom 12. Jahrhundert bis 1958 abgebaut. Um einen Wassereinbruch in den Gipsbruch zu verhindern, pumpte man große Mengen Wasser ab. So gelangte eine hohe Menge Steinsalz in den nahegelegenen Krummen See: Im Jahr 1907 waren es beispielsweise 140.000 Tonnen. Der Anstieg des Salzgehaltes sowie der Einsturz ausgelaugter unterirdischer Hohlräume führte dazu, dass der Abbau schließlich eingestellt wurde. Nach 1958 wurde das Gebiet nicht mehr bewirtschaftet und im Jahr 1998 unter Naturschutz gestellt. Es umfasst im Wesentlichen vier ehemalige Restlöcher des ehemaligen Gipstagebaus, die nördlich des Krummen Sees liegen. Davon sind aber nur drei Bestandteil des Naturschutzgebietes. Das Restloch 2 wurde unter anderem als Betriebsdeponie genutzt. Hier wurde in den Jahren 1867 bis 1871 die erste Tiefbohrung der Welt durchgeführt, die auf 1271,60 Meter abgeteuft wurde. Ein Panoramaweg führt von der Evangelischen Dorfkirche Sperenberg in südöstlicher Richtung an den vier Löchern vorbei. Ein Teil verläuft auf der 66-Seen-Regionalparkroute, um dann in nördlicher Richtung über den Gipsberg wieder zurück zur Kirche zu führen. Durch das Naturschutzgebiet führt der Boden-Geo-Pfad. Flora In den felsenartigen Aufschlüssen mit bewachsenen Hängen und trockenen Sohlenbereichen findet man das Steppen-Lieschgras, das Sand-Fingerkraut, die Karthäusernelke das Rötliche Fingerkraut sowie den Ährigen Blauweiderich. Die Abbruchkanten mit den Felsvorsprüngen sind der Lebensraum wärmeliebender Gebüsche wie die Feld-Rose und die Duftarme Rose. Ebenfalls anzutreffen sind die Schlehe, der Kreuzdorn sowie der Eingriffelige Weißdorn. Auf den kalkreichen Böden gedeiht Trockenrasen, Mittlerer Dost, Tauben-Skabiose, Alpenklee, Schwalbenwurz und die Schmalblättrige Vogelwicke. Der Vorwald besteht mehrheitlich aus Zitterpappeln, Kiefern und Sandbirke. An den Restlöchern wächst das Mittlere Nixkraut sowie die Armleuchteralge. Im westlichen Teil um das Restloch 1 findet man eine Glatthaferwiese mit der Rauen Nelke; im östlichen Teil gedeiht das Silbergras. Fauna In den Sperenberger Gipsbrüchen wurden bislang rund 90 Schmetterlingsarten nachgewiesen, etwa der Tagfalter, Eulenfalter, Spanner, Zünsler und der Wickler. Ebenso sind die Zauneidechse sowie der Moorfrosch dort heimisch. Weiterhin wurden der Eisvogel sowie der Buchfink nachgewiesen. Weblinks Naturschutzgebiet Sperenberger Gipsbrüche in der World Database on Protected Areas (englisch) Boden-Geo-Pfad im Landkreis Teltow-Fläming, abgerufen am 30. Dezember 2013. Die geologische Besonderheit Sperenbergs, Webseite der Heimatstube Sperenberg, abgerufen am 30. Dezember 2013. Einzelnachweise
Priestersee (Nadrensee)

Der Priestersee ist ein See bei Nadrensee im Landkreis Vorpommern-Greifswald in Mecklenburg-Vorpommern. Das etwa 2,7 Hektar große Gewässer befindet sich im Gemeindegebiet von Nadrensee, wobei der Ort Nadrensee am nördlichen Ufer liegt. Der See verfügt über keinen natürlichen Zu- oder Abfluss. Die maximale Ausdehnung des Priestersees beträgt etwa 210 mal 150 Meter. Siehe auch Liste der Seen in Mecklenburg-Vorpommern
Heilig-Geist-Kapelle (Angermünde)

Die Heilig-Geist-Kapelle in Angermünde ist eine Kapelle des 15. Jahrhunderts. Die der Backsteingotik zuzurechnende Kapelle ist das einzige verbliebene Gebäude des im Dreißigjährigen Krieg zerstörten früheren Heilig-Geist-Spitals. Baugeschichte Die einschiffige Kapelle besteht aus drei Jochen, die auf das 14. oder 15. Jahrhundert datiert werden. Die Kapelle gehörte zu dem 1336 gegründeten Heilig-Geist-Spital, das sich unmittelbar außerhalb der früheren Stadtmauer von Angermünde befand. Der Kirchenraum hatte zunächst eine flache Decke, erst im 15. Jahrhundert wurden die Gewölbejoche nachträglich eingezogen. In diesem Zusammenhang wurde das Portal von der Nordseite der Kapelle an die Westseite versetzt. Die barocke Turmlaterne wurde 1775 ergänzt. Zu diesem Zweck wurde hinter den Westgiebel ein Turmstumpf aus Fachwerk aufgeführt, so dass der Turm wie ein Dachreiter direkt hinter dem Giebel sitzt. Die Kapelle wurde innen 1841 im klassizistischen Stil einheitlich neu mit einem Kanzelaltar und der Orgel auf der bereits 1749 errichteten Westempore ausgestattet. Die Orgel ist ein Werk von Friedrich Leopold Morgenstern aus dem Jahr 1841 mit sechs Registern auf einem Manual und Pedal, das nach 1945 von Karl Gerbig verändert wurde. Gemeinde 1698 wurde die Kapelle von Kurfürst Friedrich III. der französisch-reformierten Gemeinde überlassen. Die Kapelle wird noch heute von der Französisch-Reformierten Kirchgemeinde Groß Ziethen / Schwedt (Oder) zum Gottesdienst genutzt, die zur Evangelischen Kirche Berlin-Brandenburg-schlesische Oberlausitz gehört. Literatur Georg Dehio: Handbuch der Deutschen Kunstdenkmäler. Brandenburg. Berlin, München 2000, ISBN 3422030549, S. 25. Weblinks Eintrag zur Denkmalobjektnummer 09130265 in der Denkmaldatenbank des Landes Brandenburg Einzelnachweise
Chapelle du Saint-Esprit (Angermünde)

La chapelle du Saint-Esprit (Heilig-Geist-Kapelle), d'Angermünde en Allemagne du nord-est, est l'unique édifice de l'ancien hôpital du Saint-Esprit à ne pas avoir été détruit pendant la Guerre de Trente Ans. Il s'agit d'une chapelle du gothique tardif construite en briques à la fin du XIVe siècle ou au début du XVe siècle. Historique La chapelle à une seule nef de trois travées sert au début de chapelle à l'hôpital du Saint-Esprit construit en 1336, juste en dehors des remparts de la ville. Sa toiture est d'abord plate, puis rehaussée au XVe siècle grâce à des voûtes. Le portail nord est remplacé par un portail ouest. La chapelle passe à la réforme protestante dans la seconde moitié du XVIe siècle. Elle est donnée par l'électeur Frédéric III de Prusse à la communauté réformée française (huguenote) en 1698. Le clocheton à colombages est ajouté en 1775, juste derrière le parapet du fronton. l'intérieur de l'église est rénové en 1841, on y installe une nouvelle chaire. La chapelle sert toujours actuellement de temple réformé à la communauté réformée d'origine huguenote de Groß Ziethen-Schwedt qui est rattachée à l'Église protestante Berlin-Brandebourg-Haute Lusace silésienne et qui la prête à d'autres cultes protestants, comme ceux des méthodistes. Illustrations Source (de) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en allemand intitulé « Heilig-Geist-Kapelle (Angermünde) » (voir la liste des auteurs). Liens externes Portail du protestantisme Portail de l’architecture chrétienne Portail du Brandebourg
HOWOGE-Arena „Hans Zoschke“

HOWOGE-Arena „Hans Zoschke“ – stadion piłkarski w Berlinie (w dzielnicy Lichtenberg), stolicy Niemiec. Został otwarty 14 września 1952 roku. Może pomieścić 9900 widzów (z czego 900 miejsc jest siedzących). Swoje spotkania rozgrywają na nim piłkarze klubu SV Lichtenberg 47. Stadion wybudowano w latach 1949–1952 w miejscu dawnego boiska zwanego Sportplatz Normannenstraße. Otwarcie stadionu miało miejsce 14 września 1952 roku, a na inaugurację odbył się na nim mecz finałowy piłkarskiego Pucharu NRD (SG Volkspolizei Dresden – BSG Einheit Pankow 3:0). Spotkanie to obejrzało z trybun 18 000 widzów, co do dziś pozostaje rekordem frekwencji areny. Obiekt początkowo zwany był Stadion an der Normannenstrasse, jednak już miesiąc po otwarciu nadano mu imię działacza ruchu oporu przeciwko narodowemu socjalizmowi, Hansa Zoschke (Hans-Zoschke-Stadion). W latach 50. XX wieku odsłonięto także na stadionie tablicę poświęconą pamięci Hansa Zoschke (została ona skradziona przez nieznanych sprawców w 2005 roku, dwa lata później wykonano nową tablicę). W 1972 roku stadionowi groziła likwidacja w związku z planowaną rozbudową pobliskiej siedziby Stasi, dzięki zaangażowaniu Komitetu Antyfaszystowskich Bojowników Ruchu Oporu, a także wdowy po Hansie Zoschke, udało się ocalić stadion od rozbiórki. 31 października 2009 roku, w związku z umową sponsorską ze spółdzielnią mieszkaniową Howoge, zmieniono nazwę obiektu na HOWOGE-Arena „Hans Zoschke“. Przypisy
Plaza de París (Berlín)

La plaza de París (en alemán, Pariser Platz) se encuentra entre la Puerta de Brandeburgo y la calle Unter den Linden, en el distrito de Mitte de la ciudad de Berlín, capital de Alemania. Esta plaza tiene una forma rectangular y cuenta con una superficie de 1,5 ha. Está ubicada enfrente de la fachada oriental de la Puerta de Brandeburgo (en la fachada occidental se halla la plaza del 18 de Marzo), y comunica la calle del 17 de Junio, por el occidente, con la calle Unter den Linden, al oriente; aunque desde el fin de las obras de restauración de la Puerta de Brandeburgo, en 2002, la calle está cerrada al tránsito de tráfico, cortándose así la comunicación vial entre ambas calles. Desde 1945 hasta la Reunificación alemana en 1990, la plaza se hallaba en la zona prohibida de la RDA, ya que a pocos metros al oeste pasaba la frontera entre Berlín Occidental y Berlín Oriental y, desde 1961, el Muro. Historia La plaza de París fue construida entre 1732 y 1734 bajo los planes de expansión urbana de Federico Guillermo I y rodeada de bellos palacetes en estilo barroco. El nombre original de la plaza fue el de "Cuadrada" (Viereck o en su versión afrancesada Quarree), debido a su forma. En 1814 adquiere su nombre actual en memoria del Tratado de París, como consecuencia de la toma de París por parte de tropas de Prusia en la guerra entre la Francia de Napoleón y la Sexta Coalición. A partir de 1850 se inicia una remodelación de la plaza y sus edificios al estilo clasicista. Edificios adyacentes Directamente en la plaza se encuentran, entre otros, los siguientes edificios (en sentido horario): La Puerta de Brandeburgo Casa Liebermann, Pariser Platz 7 Palais am Pariser Platz, Pariser Platz 6a Palais Beauvryé, Pariser Platz 5, desde 1835 sede de la Embajada Francesa, destruida en 1945, hoy de nuevo sede de la Embajada Francesa Redernsches Palais, Unter den Linden 77, hoy: Hotel Adlon Palais Arnim, Pariser Platz 4, hoy: Akademie der Künste Palais Blücher, Pariser Platz 2, hoy: Embajada de los Estados Unidos Haus Sommer, Pariser Platz 1, hoy: Commerzbank La nueva embajada de los Estados Unidos en Berlín se terminó más tarde que el resto de los otros edificios de la Pariser Platz. Por eso, se pudo utilizar el terreno en 2002 y 2003, a solo pocos metros de la Puerta de Brandeburgo, para las primeras exposiciones de los United Buddy Bears. El Presidente alemán Johannes Rau inauguró en 2002, Sir Peter Ustinov un año más tarde, este proyecto («Cultura para la Paz») iniciado por Eva y Klaus Herlitz, con la presencia de más de 70 embajadores. La exposición realizó una gira mundial en los años siguientes. Enlaces externos Senatsverwaltung für Stadtentwicklung. berlin.de (en alemán). Información turística en berlin.de (en alemán). Historia de la Plaza (en alemán)
Pariser Platz

Pariser Platz (Piazza Parigi) è una piazza del centro di Berlino, collocata nei pressi della Porta di Brandeburgo alla fine dell'Unter den Linden. Prende il nome dalla capitale francese, in onore dell'occupazione di Parigi da parte della Sesta coalizione nel 1814. È uno dei punti focali della città. Galleria d'immagini Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sul Pariser Platz
Pariser Platz

De Pariser Platz (Parijse Plein) is een bekend vierkant plein in het stadsdeel Mitte in Berlijn van 1,5 hectare groot. Aan het plein ligt de Brandenburger Tor en hier eindigen ook de bekende straten Unter den Linden en de Straße des 17. Juni. Het plein is in 1814 vernoemd naar de hoofdstad van Frankrijk, Parijs. Het werd het meest grootse plein van de stad, geflankeerd door de Franse en Amerikaanse ambassades, het luxueuze Hotel Adlon, de kunstacademie en daaromheen verscheidene blokken met woningen en kantoren. In de Tweede Wereldoorlog zijn het plein en de gebouwen daaromheen grotendeels verwoest. Omdat het plein door de bouw van de Berlijnse Muur in de strook 'niemandsland' kwam te liggen, duurde het tot begin jaren 90 vooraleer er een aanvang kon worden gemaakt met de wederopbouw van het plein. In 2008 zijn alle gebouwen weer in ere hersteld. Sluitstuk was de bouw van de ambassade van de Verenigde Staten. Dit gebouw is op 4 juli 2008 (nationale feestdag in de VS) heropend in aanwezigheid van oud-president George Bush senior, minister van Buitenlandse Zaken Condoleezza Rice en de Duitse bondskanselier Angela Merkel.
Pariser Platz

Pariser Platz é uma praça, localizada no centro de Berlim, Alemanha, no final da avenida Unter den Linden. Nela, está localizado o Portão de Brandemburgo. O pórtico-símbolo da cidade abriga prédios de embaixadas e do parlamento. Edifícios de grande porte, porém não monumentais, compõem a praça com algumas fachadas simples, mas charmosas, e outras mais trabalhadas e bem compostas. História Na divisa entre as extintas Berlim Oriental e Berlim Ocidental, localizado na Praça de Paris (em alemão: Pariserplatz), o Portão de Brandemburgo foi o símbolo da divisão da cidade. Desde a queda do Muro de Berlim, ele se tornou o símbolo da Berlim reunificada. A Pariser Platz, que foi uma área desolada, hoje está totalmente reestruturada e recuperou a sua grandeza peculiar do século XIX. O Portão de Brandemburgo foi projetado por Carl Gotthard Langhans. Ele foi construído entre 1778 e 1791. A decoração, incluindo as figuras da mitologia grega, levou outros 4 anos para ser concluída. A quadriga da vitória (carro puxado por quatro cavalos, peculiar de figuras mitológicas) sobre o portão foi construída em 1793 por Johann Gottfried Schadow. Originalmente ela era um símbolo de paz. Durante a ocupação de Berlim pela França, em 1806, Napoleão Bonaparte ordenou que a quadriga fosse levada para Paris. Após a Batalha de Waterloo (1815), a quadriga foi triunfantemente recuperada e levada de volta para Berlim, e se tornou um símbolo de vitória. Ver também Portão de Brandemburgo
Парижская площадь (Берлин)

Парижская площадь (Паризер-плац, нем. Pariser Platz) — известная площадь в центре Берлина. Занимающая около 1½ га площадь квадратной формы находится в историческом квартале Доротеенштадт в районе Митте центрального округа германской столицы. Расположенная с восточной стороны Бранденбургских ворот, Парижская площадь венчает бульвар Унтер-ден-Линден и является панданом к расположенной по другую сторону ворот площади 18 Марта, где заканчивается пересекающая Большой Тиргартен улица 17 Июня. С 1945 года и вплоть до объединения страны в 1990 году Парижская площадь находилась в непосредственной близости от границы, разделявшей Западный и Восточный Берлин, а после возведения в 1961 году Берлинской стены входила в состав пограничных сооружений и была закрыта для передвижения транспорта и пешеходов. История Парижская площадь была заложена в 1732—1734 годах и застроена несколькими дворцами при Фридрихе Вильгельме I в ходе второй барочной застройки Берлина. Первое название площади «Четырёхугольник» незамысловато объяснялось её формой. Появившиеся одновременно с Парижской площадью Лейпцигская площадь носила первоначально название «Восьмиугольник», а нынешняя площадь Меринга — «Ротонда». Своё нынешнее название площадь получила в 1814 году в честь взятия Парижа прусскими войсками в ходе Наполеоновских войн. Начиная с 1850 года застройка площади приведена к единому архитектурному стилю — классицизму. Во Вторую мировую войну площадь была разрушена. В послевоенные годы все развалины на площади за исключением остатков Академии художеств были полностью разобраны. Лишь в 1993 году после падения Берлинской стены началось восстановление единого ансамбля площади. Сенат Берлина установил критерии восстановления архитектурного ансамбля площади, которыми в частности устанавливалось, что максимальная высота зданий на площади ограничивалась 22 м, а облицовка фасадов должна производиться натуральным камнем. Сочетание исторических объектов и современных методов строительства было призвано напомнить о золотом веке площади. Примечания Литература Laurenz Demps: Der Pariser Platz. Der Empfangsalon Berlins, Berlin 1995. Gerhard Drexel: Rund um den Pariser Platz, ISBN 3-930863-83-9 Matthias Pabsch: Pariser Platz — Architektur und Technik, ISBN 3-496012-59-5 Günter de Bruyn: Unter den Linden, Siedler Verlag, Berlin 2002, ISBN 3-88680-789-4 См. также Дворец Арнима Дворец Блюхера Ссылки На Викискладе есть медиафайлы по теме Парижская площадь в Берлине
Pariser Platz

Pariser Platz är en cirka 1,5 hektar stor plats på östsidan av Brandenburger Tor i centrala Berlin. Till platsen ansluter de två stora boulevarderna Unter den Linden, från öst, och Strasse des 17. Juni, från väst. Mellan 1945 och Tysklands återförening 1989 utgjorde platsen en del av den sovjetiska sektorns västliga gräns och var sedan Berlinmuren byggdes 1961 en del av den så kallade dödsremsan, som löpte längs den östra sidan av muren. Den avspärrade platsen öppnades igen hösten 1989 och har sedan dess rekonstruerats. År 2008 kommer den sista av de byggnader som före andra världskriget omgav platsen ha återuppbyggts i form av en ambassadbyggnad för USA. Externa länkar Pariser Platz på Berlin.de Arkiverad 15 oktober 2007 hämtat från the Wayback Machine. Pariser Platz historia Arkiverad 7 februari 2005 hämtat från the Wayback Machine.
Паризька площа

Паризька площа (нім. Pariser Platz) — відома площа у центрі Берліна. Квадратної форми площа займає приблизно 1½ га та знаходиться у історичному кварталі Доротеенштадт у районі Мітте центрального округу німецької столиці. Розташована зі східного боку Бранденбурзьких воріт, Паризька площа вінчає бульвар Унтер-ден-Ліндента є панданом до розташованих з іншого боку воріт площі 18 Березня, де закінчується перетинаюча Великий Тіргартен вулиця 17 червня. З 1945 року та до самої злуки країни у 1990 році Паризька площа знаходилась у безпосередній близькості від кордону, що поділяв Західний та Східний Берліни, а після зведення у 1961 році Берлінської стіни входила до складу прикордонних споруд та була закрита для пересування транспорту та пішоходів. Історія Паризьку площу було закладено у 1732–1734 роках та забудовано декількома палацами при Фрідріху Вільгельму I у ході другої барокової забудови Берліна. Перша назва площі «Чотирикутник» походила, очевидно, від її формою. Одночасно з Паризькою площею з'являються Лейпцизька площа, яка спочатку була названа «Восьмикутник», та нинішня Площа Мерінга — «Ротонда». Свою теперішню назву площа отримала в 1814 році на честь взяття Парижа прусськими військами під час Наполеонівських війн. З 1850 забудова площі зведена до єдиного архітектурного стилю — класицизму. Під час Другої світової війни площу було зруйновано. У післявоєнні роки всі руїни на площі, за винятком залишків Академії мистецтв, були повністю розібрані. Лише в 1993 році після падіння Берлінського муру почалось відновлення єдиного ансамблю площі. Сенат Берліна встановив критерії відновлення архітектурного ансамблю площі, які, зокрема, встановили. що максимальна висота будівель на площі обмежувалась 22 м, а облицювання фасадів має бути з натурального каменю. Поєднання історичних об'єктів та сучасних методів будування покликане нагадати про Золоту добу площі. Література Laurenz Demps: Der Pariser Platz. Der Empfangsalon Berlins, Berlin 1995. Gerhard Drexel: Rund um den Pariser Platz, ISBN 3-930863-83-9 Matthias Pabsch: Pariser Platz — Architektur und Technik, ISBN 3-496-01259-5 Günter de Bruyn: Unter den Linden, Siedler Verlag, Berlin 2002, ISBN 3-88680-789-4 Примітки Див. також Палац Арніма Палац Блюхера