NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Федеральное министерство сельского хозяйства, продовольствия и родины

Федеральное министерство продовольствия и сельского хозяйства Германии (нем. Bundesministerium für Ernährung und Landwirtschaft, BMEL) — одно из министерств Германии. С 1949 по 2001 год называлось Федеральное министерства продовольствия, сельского хозяйства и лесов. 22 января 2001 года через организационный приказ канцлера стало называться Федеральное министерство защиты прав потребителей, продовольствия и сельского хозяйства. В декабре 2013 года защита прав потребителей была отдана Федеральному министерству юстиции. Структура управления Министерство подразделяется на шесть отделов: Отдел 1: Центральный аппарат; Отдел 2: Здравоохранительная защита прав потребителей, продовольственная политика, безопасность продукции; Отдел 3: Безопасность пищевых продуктов и здоровье животных; Отдел 4: Сельскохозяйственные рынки, пищевая промышленность, экспорт; Отдел 5: Лесное хозяйство, устойчивость окружающей среды, возобновляемые ресурсы; Отдел 6: Политика ЕС, международное сотрудничество, рыболовство; Отдел 7: сельскохозяйственное производство, садоводство, аграрная политика; Отдел 8: Развитие сельских районов, цифровые инновации. Примечания Ссылки Официальный сайт Архивная копия от 9 января 2014 на Wayback Machine
Федеральне міністерство продовольства та сільського господарства Німеччини

Федеральне міністерство продовольства та сільського господарства Німеччини (нім. Bundesministerium für Ernährung und Landwirtschaft, BMEL) — одне з міністерств Німеччини, засноване як Федеральне міністерство захисту прав споживачів, продовольства та сільського господарства 22 січня 2001 року. Захистом прав споживачів опікується Федеральне міністерство охорони здоров'я. Структура управління Міністерство підрозділяється на шість відділів: Відділ 1: Центральний апарат; Відділ 2: Продовольча політика, безпека продукції та інновації; Відділ 3: Безпека харчових продуктів та здоров'я тварин; Відділ 4: Сільські території, стимулювання, сільськогосподарські ринки; Відділ 5: Біоекономіки, заснована на сталий розвиток сільського і лісового господарства; Відділ 6: Політика ЄС, міжнародне співробітництво, рибальство. Посилання Офіційний сайт
Funkturm Berlin

Funkturm Berlin je označení pro bývalý vysílač, který se nachází v německé metropoli Berlíně, v místní části Charlottenburg-Wilmersdorf, v blízkosti kongresového centra. V současné době již svému původnímu účelu neslouží, je z něho rozhledna a také je na něm umístěna restaurace. Stavba vznikla v 20. letech 20. století a je chráněna jako kulturní památka. Je vysoká 150 m. Historie Věž byla vystavěna v letech 1924 až 1926 podle návrhu architekta Heinricha Straumera. Stavební náklady byly odhadnuty na 180 tisíc tehdejších německých marek; finální cena za stavbu dosáhla 203 tisíc. Původně byla plánována jako pouhý vysílač, nicméně v průběhu projektu byla upravena tak, aby k ní byla přidáno i patro s restaurací ve výšce 52 m a vyhlídkové podlaží ve výšce 125 m. Zprovozněna byla dne 3. září 1926 při příležitosti třetího ročníků výstavy zaměřené na využití rozhlasu (německy Große Deutsche Funkausstellung). Pro tuto výstavu byla rovněž i vybudována. V roce 1935 věž postihl požár. Téhož roku bylo odsud také zahájeno první pravidelné televizní vysílání televizní stanice Fernsehsender Paul Nipkow. Pro televizní vysílání se věž používala až do roku 1962, kdy bylo odtud zastaveno vysílání západoněmeckých televizních stanic a význam věže pro rozhlasové vysílání v následujících letech klesal, protože v Berlíně byly postaveny nové modernější vysílací věže. V roce 1945 byla poničena během bojů o Berlín jen mírně; jedna ze čtyř podpůrných konstrukcí byla zasažena bombou. Vyhořela rovněž i restaurace na věži. Ještě v témže roce byla věž opravena. Pro účely rozhlasu a dalších podobných služeb sloužila věž až do roku 1973, poté byla zcela vyřazena z užívání. Následně začala sloužit alespoň pro policejní vysílání, mobilní signál nebo amatérské rádio. Rekonstruována byla v roce 1987 v rámci oslav 750. výročí od založení města Berlína. Původní televizní vysílač byl z věže snesen v roce 1989. Odkazy Reference V tomto článku byly použity překlady textů z článků Funkturm Berlin na anglické Wikipedii a Berliner Funkturm na německé Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Funkturm Berlin na Wikimedia Commons
Berliner Funkturm

Berliner Funkturm (Berlins Radiotårn), også benævnt Berlins Eiffeltårn, er et sendetårn for fjernsyn opført mellem 1924 og 1926 i Westend i bydelen Charlottenburg-Wilmersdorf i Berlin. Tårnet er tegnet af arkitekten Heinrich Straumer, og bygningen er i dag udnævnt som kulturminde. Tårnet står på Berlin messeområde og var især indtil Berliner Fernsehturm åbnede i 1969 et kendt vartegn for byen. Verdens første regulære fjernsynsprogram sendtes den 22. marts 1935 fra tårnet. Den sidste regulære transmission fra Funkturm skete den 15. maj 1963. Tårnet optoges i 2007 på listen over Historiske vartegn i ingeniørkunsten i Tyskland. Tårnet ejes af Deutsche Funkturm GmbH (DFMG) – et datterselskab af Deutsche Telekom. Se også Berliner Fernsehturm Glockenturm Berlin Kilder Eksterne henvisninger Berlin-guide.dk – Udsigtsguide Funkturm på Berlin.de Arkiveret 20. august 2012 hos Wayback Machine
Torre de radio de Berlín

La Torre de radio Berlín es una torre de transmisión de radio ubicada en Berlín (Alemania), que fue construida entre 1924 y 1926 por Heinrich Straumer. Se la conoce popularmente como der lange Lulatsch (coll. «el larguirucho» o «el grandullón») y es uno de los puntos de interés más conocidos de la ciudad de Berlín. Se encuentra dentro de la Feria de muestras de Berlín en el distrito de Charlottenburg-Wilmersdorf. No debe confundirse a esta torre berlinesa con la más moderna Torre de telecomunicaciones de Berlín. Historia El 3 de septiembre de 1926 se inauguró la torre con ocasión de la 3 Großen Deutschen Funkausstellung (tercera gran exposición de radio alemana).​ La torre actualmente es un monumento protegido. Características La torre está construida con entramado de acero, similar a la de la torre Eiffel en París. Mide 150 m de altura y pesa 600 toneladas. Fue concebida únicamente como torre de comunicaciones, aunque posteriormente se le añadió un restaurante a 52 m de altura y una plataforma de observación a 125m. Los visitantes pueden subir hasta ellos por un ascensor que viaja a 4 metros por segundo. La torre de radio tiene dos características estructurales muy notables. Primero, se asienta sobre una base cuadrada de 20 m de lado. Su cociente entre la base y la altura es de 1/6,9. Como comparación, la torre Eiffel asienta sobre un cuadrado de 129 m de lado, dando un cociente de 1/2,3. En segundo lugar, la torre de radio es probablemente la única torre de la observación del mundo que está parado en aisladores de porcelana. Fue diseñada como una torre-antena para onda media (AM), y los aisladores fueron pensados para que se descargue la electricidad transmitida por toda la antena. Sin embargo, esto era poco práctico, porque los visitantes habrían sido vulnerables a las descargas eléctricas masivas, así que la torre fue puesta a tierra gracias al eje del elevador. Los aisladores usados fueron fabricados en el Koeniglich Preussische Porzellanmanufaktur (fábrica prusiana real de porcelana). La torre transmitió un programa de televisión por primera vez el 22 de marzo de 1935, el servicio se ha acabado en el 1944. Después de la Segunda Guerra Mundial, esta torre dejó de transmitir señales televisivas de nuevo desde 1965. Actualmente la torre es ocupada para sistemas de comunicación celular. Referencias Véase también Torre de telecomunicaciones de Berlín Remodelación de Berlín Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una galería multimedia sobre Torre de radio de Berlín.
Torre de Rádio de Berlim

A Torre de Rádio de Berlim (em alemão: Berliner Funkturm, ou ainda Funkturm Berlin) é torre transmissora localizada em Berlim, capital alemã. Foi construída entre 1924 e 1926 por Heinrich Straumer, estando situada no distrito de Charlottenburg-Wilmersdorf, além de ser uma das principais atrações turísticas da cidade. Apelidada de "der lange Lulatsch" ("moça esbelta") pelos guias turísticos, a expressão é raramente utilizada pelos berlinenses. Foi inaugurada no dia 3 de Setembro de 1926 na ocasião da 3ª Grande Exibição Alemã de Radio e hoje é um patrimônio tombado. A torre foi construída com uma estrutura treliçada em aço, similar à Torre Eiffel de Paris. Os 150 metros e aproximadamente 600 toneladas da torre foram planejados originalmente somente como uma torre transmissora, mas posteriormente foram incluídos um restaurante a uma altura de aproximadamente 52 m e uma plataforma da observação a aproximadamente 125 m de altura. Visitantes podem alcançar o restaurante e a plataforma de observação por um elevador que sobe a uma velocidade de até 4 metros por segundo. A torre de rádio tem duas características estruturais particulares. Primeiramente, sustenta-se em uma área de 20 m². Sua relação da área pela altura é de 1:6,9. Para comparação, a Torre Eiffel sustenta-se em uma área de 129 m², dando uma relação de área-altura de 1:2,3. Outra particularidade é que é provavelmente a única torre da observação do mundo que está situada sobre isoladores de porcelana. Ela foi projetada como uma torre de sustentação para antena T de ondas médias, e os isoladores foram colocados com a intenção de impedir a perda de potência de transmissão pela própria torre. Entretanto, isto era pouco prático, porque os visitantes seriam vulneráveis aos choques elétricos maciços. Assim a torre foi aterrada mais tarde através do eixo de seu elevador. Em 22 de Março de 1935, o primeiro programa regular da televisão no mundo foi transmitido através da antena no alto da torre. Desde 1963, a torre não é mais usada para transmissões televisivas e radiofônicas regulares, mas ainda é usada como estação para transmissões não abertas, como radioamador, uso policial e serviços de telefonia celular. A última reforma completa ocorreu em 1987, na ocasião do 750° aniversário de Berlim. Ver também Berliner Fernsehturm
Берлинская радиобашня

Берли́нская радиоба́шня (нем. Berliner Funkturm) — радиомачта в берлинском округе Шарлоттенбург-Вильмерсдорф на территории Мессе Берлин, является узнаваемым символом германской столицы. Берлинцы в шутку называют радиовышку «Дылдой» (нем. Langer Lulatsch). Башня была возведена из стали в 1924-1926 годах по проекту архитектора Генриха Штраумера и открылась 3 сентября 1926 года по случаю третьей большой немецкой радиовыставки. Находится под охраной государства как исторический памятник. Радиовышка стоит во внутреннем дворе комплекса Messe Berlin. В настоящее время принадлежит компании Deutsche Funkturm (DFMG), дочерней компании Deutsche Telekom. Высота башни вместе с антенной составляет 146,78 м, смотровые площадки находятся на высоте 48,1 м, 51,6 м, 121,5 м и 124 м. Радиовышка должна была выполнять несколько функций: быть носителем антенны, сигнальной вышкой для авиации и смотровой площадкой с рестораном. Берлин был колыбелью радио в Германии: отсюда в октябре 1923 года первая немецкая радиостанция осуществила первую трансляцию. В 1929 году с неё велась первая в мире телевизионная трансляция. В 1945 году взрывом была повреждена одна из опор радиовышки, которую пришлось заменить. Для этого изготовили «винт» весом 800 кг, и таким образом вышку удалось удержать на трёх опорах. Угловые стойки крепятся на конструкциях из фарфора Королевской фарфоровой мануфактуры и выдерживают общий вес 600 т. До 1962 года на радиовышке находилась передающая антенна берлинской радиостанции. Со смотровой площадки на высоте 124 м и из ресторана в стиле ретро на высоте 51,6 м открывается замечательный вид на город, в том числе на гоночную автотрассу АФУС. После открытия в 1979 году Берлинского международного конгресс-центра, связанного пешеходным мостом с Мессе Берлин в непосредственной близости от радиобашни, во дворе вокруг неё построили специальные конструкции, которые позволяют транспортировать организационное оборудование с помощью грузового лифта к так называемой сцене (нем. Fahrstraße-Bühne), расположенной под пешеходным мостом. Примечания Ссылки На Викискладе есть медиафайлы по теме Берлинская радиобашня Панорама радиобашни ночью Архивная копия от 30 сентября 2007 на Wayback Machine
Funkturm

Funkturm (Berliner Funkturm) är ett sändningstorn i västra Berlin som byggdes 1924-1926. Det ligger i anslutning till Messe Berlin. Funkturm har av samma konstruktion som Eiffeltornet. Tornet skapades från början som en 150 meter och 600 ton tung sändningsmast men sedan lades en restaurang till på 52 meters höjd och en utsiktsplattform på 125 meters höjd till. Till respektive plats tar man sig med hiss. Den 22 mars 1935 sändes världens första regulära TV-program ut från Funkturms topp. I anslutning till Funkturm i Messe Berlin arrangeras Internationale Funkausstellung Berlin. Sedan 1963 används Funkturm inte längre för radiosändningar. Senaste gången Funkturm sanerades var inför Berlins 750-årsjubileum 1987. Se även Fernsehturm Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Funkturm.
Берлінська радіовежа

Берлінська радіовежа (нім. Berliner Funkturm) — радіощогла в берлінському окрузі Шарлоттенбург-Вільмерсдорф на території Мессе-Берлін, є впізнаваним символом німецької столиці. Берлінці жартома називають радіовежу «Дилдою» (нім. Langer Lulatsch). Зведена зі сталі в 1924-1926 за проектом архітектора Генріха Штраумера і відкрилася 3 вересня 1926 з нагоди третьої великої німецької радіовиставки. Знаходиться під охороною держави як історична пам'ятка. Радіовишка стоїть у внутрішньому дворі комплексу Messe Berlin. В даний час належить компанії Deutsche Funkturm (DFMG), дочірній компанії Deutsche Telekom. Висота вежі разом з антеною становить 146,78 м, оглядові майданчики розташовані на висоті 48,1 м, 51,6 м, 121,5 м і 124 м. Радіовишка мала виконувати кілька функцій: бути носієм антени, сигнальною вежею для авіації та оглядовий майданчик з рестораном. Берлін був колискою радіо у Німеччині: звідси у жовтні 1923 перша німецька радіостанція здійснила першу трансляцію. У 1929 з неї велася перша у світі телевізійна трансляція. У 1945 вибухом пошкоджено одну з опор радіовишки, яку довелося замінити. Для цього виготовили «гвинт» вагою 800 кг, і таким чином вежу вдалося втримати на трьох опорах. Кутові стійки кріпляться на конструкціях з порцеляни Королівської фарфорової мануфактури і витримують загальну вагу 600 т. До 1962 на радіовежі знаходилася антена-передавач берлінської радіостанції. З оглядового майданчика на висоті 124 м та з ресторану в стилі ретро на висоті 51,6 м відкривається чудовий краєвид на місто, у тому числі на автотрасу АФУС. Після відкриття в 1979 Берлінського міжнародного конгрес-центру, пов'язаного пішохідним мостом з Мессе Берлін у безпосередній близькості від радіовежі, у дворі навколо неї збудували спеціальні конструкції, які дозволяють транспортувати організаційне обладнання за допомогою вантажного ліфта до так званої сцени (нім. Fahrstraße-Bühne), розташованої під пішохідним мостом. Галерея Примітки Посилання Вікісховище має мультимедійні дані за темою: Берлинская радиобашня Панорама радиобашни ночью Архівна копія на сайті Wayback Machine.
Wittenbergplatz

Wittenbergplatz er en plads i området Schöneberg i det vestlige Berlin, Tyskland. Pladsen blev anlagt mellem 1889 og 1892 og har sit navn efter sejren over Napoleon i 1814, der fandt sted nær byen Wittenberg. Pladsen udgør enden af Tauentzienstrasse, som er en af byens større shoppinggader. På pladsens ene hjørne ligger Kaufhaus des Westens, der er det største stormagasin på det europæiske kontinent. Pladsens nordlige ende danner rammen om gademarkeder fire gange ugentligt. På midten af pladsen findes den pompøse U-Bahnhof Wittenbergplatz.
Wittenbergplatz

Der Wittenbergplatz ist ein Platz im Berliner Ortsteil Schöneberg des Bezirks Tempelhof-Schöneberg. Er ist Teil des Generalszugs, einer Straßen- und Platzfolge, der die Ortsteile Charlottenburg und Kreuzberg miteinander verbindet. Der rechteckige Platz wurde zwischen 1889 und 1892 angelegt. Er wird in West-Ost-Richtung vom Straßenzug Tauentzienstraße (westlich) – Kleiststraße (östlich) durchzogen. Geschichte Den Namen – nach der Belagerung von Wittenberg durch die napoleonischen Truppen in den Befreiungskriegen – erhielt der damals noch in Charlottenburg gelegene zukünftige Platz bereits am 31. Oktober 1864, basierend auf der Kabinettsorder vom 9. Juli 1864. Im direkten Zusammenhang damit steht der Name der Tauentzienstraße, die sich an der Westseite des Platzes anschließt. Der preußische General Bogislav Tauentzien erhielt in Würdigung der Erstürmung der Stadt den Beinamen „von Wittenberg“. Baulich angelegt wurde der Platz allerdings erst um 1890, als der westliche Bereich des Generalszug-Projektes realisiert wurde. Während des Ersten Weltkriegs traf sich die Berliner Secession, namentlich Ernst Oppler, Lovis Corinth und Eugene Spiro zu einem Stammtisch in einer kleinen Bierkneipe am Platz. Nach der Oktoberrevolution im Jahr 1917 war der Wittenbergplatz und seine Umgebung Zentrum der russischen Diaspora mit zahlreichen russischen Unternehmen, Restaurants und Verlagshäusern. Die Berliner Gebietsreform mit Wirkung zum 1. April 1938 hatte zahlreiche Begradigungen der Bezirksgrenzen sowie einige größere Gebietsänderungen zur Folge. So wechselte auch das gesamte Areal des Wittenbergplatzes von Charlottenburg nach Schöneberg. Die Platzanlage wurde in den 1990er Jahren in den heutigen Zustand gebracht. Zwischen 2008 und 2009 wurde die Decke des U-Bahn-Tunnels wegen eindringenden Wassers auf einer Länge von rund 800 Metern für rund 11,4 Millionen Euro umfassend saniert. Dazu wurden Teile des Wittenbergplatzes abgesperrt, die jeweils linken Fahrstreifen der Tauentzienstraße und die Durchfahrt zur Bayreuther Straße gesperrt sowie Grün- und Blumenanlagen entfernt, da der Zugriff auf die Decke nur von oben her möglich war. Der Wittenbergplatz war auch Gegenstand künstlerischer Rezeption, mit dem Werk Markt am Wittenbergplatz von Ernst Oppler und mit der Installation TEL-NEANT 1998 von Giorgos Zongolopoulos. Bebauung Direkt in der Mitte des Platzes befindet sich das markante kreuzförmige Zugangsgebäude zum U-Bahnhof Wittenbergplatz zwischen den Fahrstreifen der Verbindung von der Tauentzienstraße zur Kleiststraße. An der südwestlichen Ecke des Platzes steht das über Berlin hinaus bekannte Kaufhaus des Westens (KaDeWe). Auf der Nord- und Südseite des Platzes befinden sich Brunnenanlagen nach Entwürfen des Bildhauers Waldemar Grzimek, die bei der Neugestaltung des Platzes 1985 fertiggestellt wurden. Weblinks Wittenbergplatz. In: Straßennamenlexikon des Luisenstädtischen Bildungsvereins (beim Kaupert) Alte Postkarten. heimatsammlung.ch Einzelnachweise
Wittenbergplatz

Wittenbergplatz is a square in the central Schöneberg district of Berlin, Germany. One of the main plazas in the "City West" area, it is known for the large Kaufhaus des Westens (KaDeWe) department store on its southwestern side. It was laid out between 1889 and 1892 in the course of the urban development in the western suburbs of Berlin's Wilhelmine Ring according to the Hobrecht-Plan. The square was then part of a major boulevard running from Kreuzberg to Charlottenburg with numerous sections named after victorious commanders in the German Campaign during the Napoleonic Wars, colloquially called Generalszug. The westernmost section was named Tauentzienstraße after General Bogislav von Tauentzien, who had received the honorific title von Wittenberg after the storming of the French-occupied town of Wittenberg on 14 February 1814 (although General Lieutenant Leopold Wilhelm von Dobschütz had actually led the Prussian troops). Therefore, the adjacent square got the name Wittenbergplatz. Since then, the square forms the eastern terminus of Tauentzienstraße, today a major shopping street, connecting it with Breitscheidplatz in the west. In 1902 Wittenbergplatz station opened on the first Berlin U-Bahn line (Stammstrecke); ten years later, it was rebuilt including an impressive entrance hall in the centre of the square, designed by Alfred Grenander. The KaDeWe department store opened in 1907 on the corner of Wittenbergplatz and Tauentzienstraße, it is today the largest department store in Continental Europe. The northern side of the square is home to street markets four times a week. The south side of the square features the fountain Lebensalter. References External links Media related to Wittenbergplatz (Berlin-Schöneberg) at Wikimedia Commons
Wittenbergplatz

La Wittenbergplatz (en alemán: Plaza de Wittenberg) es una plaza pública ubicada en el sector Schöneberg del distrito de Tempelhof-Schöneberg, en Berlín, capital de Alemania. Odónimo El odónimo de la plaza se debe en conmemoración al asedio de Wittenberg, un conflicto bélico suscitado en la ciudad alemana de Wittenberg, en Sajonia-Anhalt, entre 1813 y 1814 como parte de la Guerra de la Sexta Coalición, entre una alianza de Prusia junto a otras naciones, contra la Francia de Napoleón Bonaparte (primer Imperio francés). También tiene el mismo sentido la Tauentzienstraße, una calle abyacente nombrada así en honor al general prusiano, Bogislav Friedrich Emanuel von Tauentzien, quien participó directamente en dicho conflicto. Historia A través de una orden del Gabinete del 9 de julio de 1864, se procedió a bautizar la plaza como Wittenbergplatz, debido a su proximidad con la ya existente Tauentzienstraße, que también rememoraba al militar partícipe del triunfo prusiano sobre la Francia napoleónica. El nombre entró en vigor a partir del 31 de octubre de ese año.​ Sin embargo, la plaza no se diseñó estructuralmente como tal hasta alrededor de 1890, cuando se ejecutó la parte occidental del proyecto Generalszug de Berlín. Durante la Primera Guerra Mundial, los miembros de la Secesión de Berlín, Ernst Oppler, Lovis Corinth y Eugen Spiro, se reunían en una tertulia frecuente (Stammtisch) en una pequeña cervecería frente a la plaza.​ La reforma regional de Berlín, que entró en vigor el 1 de abril de 1938, provocó numerosas modificaciones de los límites del distrito y algunos cambios territoriales importantes. En consecuencia, toda la zona ubicada alrededor de la Wittenbergplatz se delimitó desde Charlottenburg a Schöneberg. La plaza alcanzó su estado actual en los años 1990. Entre 2008 y 2009 se renovó en profundidad el techo del túnel del metro en una longitud de unos 800 metros por unos 11,4 millones de euros debido a la filtración de agua. Para ello se acordonaron partes de la plaza, se cerraron los carriles izquierdos de Tauentzienstrasse y el paso a la Bayreuther Strasse, además de eliminar las flores de las áreas verdes. La Wittenbergplatz también ha sido objeto de expresiones artísticas con la pintura Markt am Wittenbergplatz de Ernst Oppler y la instalación del TEL-NEANT en 1998, obra del artista visual George Zongolopoulos, la cual fue presentada en la Bienal de Venecia el año anterior.​ Componentes Dentro de las áreas verdes que hay al interior de la plaza, se cuentan césped y árboles por todo el perímetro. En medio de la plaza se encuentra el acceso principal de la estación homónima del metro de Berlín, U-Bahnhof Wittenbergplatz.​ Asimismo, este parque urbano cuenta con dos fuentes de agua diseñadas por el escultor Waldemar Grzimek e instaladas en 1985. Entorno Desde 1907 se encuentra al costado suroeste el Kaufhaus des Westens (KaDeWe), uno de los centros comerciales más grandes de Berlín. Una amplia oferta de restaurantes y bares se encuentra alrededor de todo el entorno inmediato de este parque urbano. Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Wittenbergplatz.