Равенсбрюк

Равенсбрюк (нім. Ravensbrück) — нацистський концентраційний табір, заснований СС у травні 1939 року поблизу Фюрстенберґа-на-Гафелі (земля Бранденбург, Німеччина). Найбільший жіночий концтабір у довоєнних кордонах Німеччини; за весь період існування через комплекс (жіночий головний табір, менший чоловічий табір, підприємства «Siemens & Halske», «виховний табір для молоді Укермарк» та десятки підтаборів) пройшло приблизно 120 000 жінок і дітей, близько 20 000 чоловіків та близько 1 200 підлітків-дівчат з понад 30 країн. Значна частина в’язнів загинула від виснаження, хвороб, страчувань і масових убивств; у січні—квітні 1945 року в таборі діяла газова камера. 30 квітня 1945 року табір звільнила Червона армія. Переважна більшість ув’язнених становили цивільні особи — насамперед політичні в’язні, учасниці рухів Опору та іноземні примусові робітниці, яких СС депортувало до табору за реальні чи приписані «порушення дисципліни» або «недостатню продуктивність». Водночас у Равенсбрюк утримували й військовополонених жінок, зокрема медичних працівниць Червоної армії, захоплених у боях. За національним складом найбільшими групами були польки (близько 36%) та уродженки СРСР (прибл. 21%); загалом понад 80% в’язнених класифікували як «політичних». Попри визволення, частина колишніх в’язнів стала жертвами сексуального насильства: задокументовано зґвалтування жінок радянськими військовими, зокрема в підтаборі Нойштадт-Глеве, де «більшість» тих, хто вижив, були зґвалтовані. Дослідження також фіксують ширший феномен сексуального насильства «визволителів» у Східній Європі в 1944–1945 роках, що зачіпав і вцілілих в’язнів таборів. Структура управління та категорії ув’язнених Адміністрація табору складалася з п’яти відділів (канцелярія коменданта, політичний відділ, табір «охоронного ув’язнення», адміністративно-господарський і санітарно-медичний). Комендантами «Равенсбрюка» послідовно були офіцери СС: штандартенфюрер Гюнтер Тамашке (грудень 1938 – квітень 1939), оберштурмбаннфюрер Макс Кьогель (січень 1940 – серпень 1942) та гауптштурмфюрер Фріц Сурен (серпень 1942 – квітень 1945). Охорону і нагляд за ув’язненими здійснював переважно жіночий персонал з числа наглядачок (нім. Aufseherinnen), яких було кілька сотень. Ці наглядачки формально не належали до СС, а входили до так званого «жіночого допоміжного складу СС» (SS-Gefolge). Починаючи з 1942 року «Равенсбрюк» слугував одним з головних центрів підготовки жіночого охоронного персоналу для інших нацистських концтаборів. Категорії ув’язнених Перші контингенти в’язнів складалися переважно з німкень та австрійок; з них понад третину становили жінки – Свідки Єгови, , а другою за чисельністю групою на початку 1940-х були ув’язнені, тавровані нацистами як «асоціальні елементи» (повії, безхатченки, кримінальні злочинниці тощо). З розгортанням Другої світової війни склад табору став більш інтернаціональним: прибували все більше жінок із окупованих країн, насамперед політичні в’язні. Ув’язнені класифікувалися за системою кольорових нашивок-трикутників: червоний – «політичні» (найбільша група, загалом понад 70 тис. осіб), чорний – «асоціальні» (понад 5 500 жінок за весь час), зелений – «кримінальні», фіолетовий – Свідки Єгови, подвійний жовтий трикутник (нашитий поверх іншого) – єврейки. Приналежність до тієї чи іншої категорії впливала на ставлення адміністрації і шанси вижити: наприклад, єврейські в’язні зазнавали особливо жорстокого поводження з боку охорони. У деякі періоди з’являлися специфічні підстави для ув’язнення: так, навесні 1942 року майже кожна шоста жінка в таборі була ув’язнена за звинуваченням у «зв’язках з іноземцем» (переважно йдеться про романтичні стосунки з остарбайтерами). Загалом понад 80% ув’язнених «Равенсбрюка» належали до категорії політичних в’язнів. Нацистський терор зачепив представниць багатьох національностей: найбільше серед ув’язнених було польок (близько 36% від загалу) та уродженок СРСР (близько 21%), значну частку становили також німкені й австрійки (разом до 18%), угорки, француженки, чешки, представниці інших європейських країн. У таборі опинилися навіть декілька громадянок Великої Британії і США , що підкреслює географічну широту нацистських репресій. Серед причин потрапити до «Равенсбрюка» були і активна антинацистська діяльність у русі Опору, і найдрібніші порушення (наприклад, слухання іноземного радіо), і випадкові облави чи етно-расові критерії. Через табір також пройшли діти: частину привезли разом з матерями (зокрема ромські сім’ї та єврейські жінки з дітьми), деякі народилися вже в неволі – новонароджених нацисти зазвичай вбивали. Медичні експерименти На в’язнях «Равенсбрюка» проводилися нелюдські медичні експерименти, які стали одним із найвідоміших злочинів цього табору. У липні 1942 року за наказом рейхсфюрера СС Гіммлера в таборі розпочалася серія псевдомедичних дослідів, що їх очолив особистий лікар Гіммлера, оберфюрер СС Карл Гебгардт. Група табірних лікарів (серед них хірург Фріц Фішер та єдина жінка-лікар Гертруда Обергойзер) випробовувала на ув’язнених ефективність нових ліків і методів лікування бойових травм. Для цього десяткам здорових молодих в’язнів-жінок навмисно завдавали тяжких ушкоджень: робили глибокі надрізи на кінцівках, дробили або вирізали фрагменти кісток, заносили інфекцію в рани (стрептококи, газову гангрену тощо), а потім застосовували різні препарати – наприклад, сульфаніламіди. Інші досліди включали штучне навіювання остеомієліту, пересадку кісткової тканини, тестування отруйних речовин. Протягом 1942–1943 рр. не менше 80 ув’язнених зазнали таких експериментів; значну частину з них становили польські політичні в’язні. Багато піддослідних померли від інфекцій або були потай страчені, а ті, хто вижив, залишилися інвалідами. Через характер цих процедур жертви експериментів отримали серед інших в’язнів цинічне прізвисько «кролики» (як символ експериментальних тварин). Окрім інфекційно-хірургічних випробувань, у таборі практикувалися й інші злочинні медичні втручання. Табірні лікарі здійснювали стерилізацію ув’язнених жінок (примусове позбавлення репродуктивної здатності), а в чоловічому таборі – кастрацію деяких в’язнів. Вагітних примушували робити аборти, а немовлят, що народжувалися у таборі, знищували відразу після пологів. Медичний персонал СС також застосовував смертельні ін’єкції – наприклад, тяжкохворим ув’язненим вводили фенол чи бензин для їхнього «звільнення від страждань». Ці практики порушували всі норми медичної етики та міжнародного права. Після війни вони були кваліфіковані як воєнні злочини, і табірні медики «Равенсбрюка» постали перед правосуддям: їхні діяння розглядалися, зокрема, на Нюрнберзькому «процесі лікарів» 1946–1947 років. Питання сексуального насильства після звільнення Звільнення табору не означало кінця страждань для деяких колишніх в’язнів. Існують задокументовані випадки сексуального насильства проти жінок-табірниць, скоєного військовослужбовцями Червоної армії одразу після їхнього визволення. Зокрема, у підтаборі Нойштадт-Глеве більшість жінок, що дочекалися приходу радянських солдатів, були зґвалтовані «визволителями». Подібне траплялося й поблизу головного табору: для багатьох жінок ціна свободи виявилася страшною, адже вони стали жертвами зґвалтувань з боку окремих радянських військових. Усні свідчення колишніх в’язнів, збережені у фондах Меморіального музею Голокосту США, доповнюють загальну картину подій після звільнення табору. У багатьох інтерв’ю жінки згадують про численні випадки зґвалтувань, яких зазнали в’язні одразу після приходу радянських військ, а також про страх, який панував серед уцілілих у перші дні свободи. У сучасній історіографії ці події розглядаються як частина ширшого явища, відомого під умовною назвою «сексуальне насильство визволителів», характерного для завершального етапу Другої світової війни у Східній та Центральній Європі. Порівняльні дослідження свідчень і документів засвідчують, що зґвалтування звільнених цивільних і колишніх в’язнів не були винятковими епізодами: у ряді регіонів вони набули системного чи масового характеру, і саме Равенсбрюк згадується серед місць, де такі випадки були особливо помітними. Дослідження, проведене на основі архіву USC Shoah Foundation, де проаналізовано понад 52 000 інтерв’ю, виявило щонайменше 1 040 згадок про страх або пережитий досвід сексуального насильства; у 508 випадках респонденти прямо вказували на насильство з боку так званих «визволителів». Хоча ці дані не стосуються винятково Равенсбрюка, вони свідчать про ширший регіональний і часовий патерн сексуального насильства, який супроводжував процес «визволення» у 1944–1945 роках. Судовий розгляд післявоєнного періоду Після війни злочини, вчинені у «Равенсбрюку», стали предметом судових процесів союзників. У 1946–1947 рр. на Нюрнберзькому «процесі лікарів» розглядалися справи медичного персоналу нацистських таборів, зокрема лікарів «Равенсбрюка», відповідальних за смертельні експерименти. Вироком Американського військового трибуналу 16 обвинувачених медиків були визнані винними, семеро з них засуджені до страти (серед них і д-р Карл Гебгардт, інші отримали різні терміни ув’язнення (наприклад, лікарка Герта Обергойзер – 20 років тюрми). Окремо відбулися процеси над адміністрацією та охоронцями «Равенсбрюка». У британській зоні окупації було проведено сім послідовних судових процесів у Гамбурзі (1946–1948), відомих як Гамбурзькі процеси у справі Равенсбрюка. Перед британськими військовими трибуналами постали 38 осіб табірного персоналу (серед них 21 жінка-наглядачка). До страти було засуджено 20 підсудних; троє з них померли до виконання вироку (один наклав на себе руки, одного помилували), а решту 17 смертних вироків британська влада привела у виконання в 1947–1948 рр. Страчені через повішення включали як офіцерів СС, так і жінок-охоронниць, визнаних винними у тортурах і вбивствах в’язнів. Колишній комендант Макс Кьогель був заарештований американцями, але вчинив самогубство у в’язниці, не дочекавшись суду. Його наступник Фріц Сурен переховувався до 1949 року, коли був захоплений і постав перед французьким військовим судом разом із начальником трудового відділу Гансом Пфаумом; обох у 1950 р. стратили на підставі вироку за злочини в «Равенсбрюку». У 1947 році польський Народний трибунал у Кракові засудив до смертної кари колишню наглядачку Марію Мандль (яка розпочинала службу в «Равенсбрюку», а згодом була відома як начальниця жіночого табору Аушвіца). Суди над персоналом табору пройшли також у радянській зоні окупації та пізніше в НДР. У 1948 р. кількох наглядачок судили радянські військові трибунали: без детальних індивідуальних обвинувачень їх засудили до різних термінів ув’язнення, але вже в середині 1950-х більшість із них були помилувані й достроково звільнені. Правосуддя НДР продовжувало переслідувати злочинців «Равенсбрюка» й надалі: останній судовий процес у Східній Німеччині, пов’язаний з табором, відбувся у 1965–1966 рр. Світлини Див. також Гільдеґард Нойманн Гільда Ціммерман Анна Кляйн Євгенія Клем Джерело Lord Russel of Liverpool (Книга видана багаторазово в 1954—1967 роках). The Scourge of Swastika. A short history of Nazi War Crimes illustrated (англ.). London: Corgi Books. с. 168—196. Примітки Посилання