NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Mariakyrkan, Berlin

Artikeln behandlar den medeltida kyrkan i stadsdelen Mitte i Berlin. För andra kyrkor med samma namn i Berlin, se även Lista över kyrkor uppkallade efter Maria, Jesu mor. Mariakyrkan (tyska: Marienkirche) är en gotisk kyrkobyggnad vid Karl-Liebknecht-Strasse och Alexanderplatz i centrala Berlin, belägen intill Fernsehturm och Rotes Rathaus. Kyrkans församling tillhör Tysklands evangeliska kyrka. Mariakyrkan är en av Berlins ursprungliga medeltida kyrkor, först omnämnd i skrift 1292. Den är därmed den äldsta kyrkan i Berlins historiska innerstad som fortfarande är i bruk som församlingskyrka, idag för den evangeliska innerstadsförsamlingen St. Petri-St. Marien-Gemeinde. Mariakyrkan fungerar även som universitetskyrka för Humboldtuniversitetet i Berlin. Interiör Kyrkan är bland annat känd för sin bevarade dödsdanskalkmålning i tornrummet, utförd omkring 1484, då Berlin drabbades av en pestepidemi. Fresken målades över i samband med reformationen men återupptäcktes av Friedrich August Stüler 1861. Alabasterpredikstolen utfördes av Andreas Schlüter omkring 1702 och högaltaret i barockstil utfördes av arkitekten Andreas Krüger omkring 1762. Historia Kyrkan uppfördes under andra halvan av 1200-talet i tegelgotik vid dåvarande Neumarkt, i det då nyanlagda kvarter öster om Spree som senare kom att kallas Marienviertel. Det idag 48 meter höga kalkstenstornet byggdes om 1663–1666 under Michael Mathias Smids i barockstil och 1789/1790 efter ritningar av Carl Gotthard Langhans i nygotik, båda gångerna på grund av brandskador. En stor renovering av kyrkan i nygotisk stil följde 1893–1895 under Hermann Blankenstein. Det stora monument över reformatorn Martin Luther som restes 1895 på Neumarkt intill kyrkan skapades av skulptörerna Paul Otto och Robert Toberentz. Medan de omgivande figurerna smältes ned under andra världskriget för att användas i rustningsindustrin och stora delar av torgets bebyggelse förstördes i kriget, bevarades själva Lutherstatyn. Statyn ställdes sedermera upp i närheten av den ursprungliga platsen på en enklare sockel 1989, kort före Berlinmurens fall. Mariakyrkan var en av få återstående stora kyrkor i Berlin som var i brukbart skick efter andra världskrigets slut 1945. Efter kriget renoverades kyrkan 1969–1970, då bland annat kyrkporten fick sitt nuvarande utseende, skapat av skulptören Achim Kühn. De stora rivningar som genomfördes efter kriget i DDR förändrade kyrkans omgivningar i grunden, då den omgivande historiska bebyggelsen och det medeltida gatunätet ersattes av en stor öppen plats. Kyrkan står på den ursprungliga medeltida gatunivån, som ligger omkring 1,5 meter under det moderna torget. Omgivningarna domineras idag av det 368 meter höga TV-tornet, färdigställt 1969, medan kyrkan idag är en av de få byggnader som återstår av Berlins medeltida bebyggelse. Källor Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från tyskspråkiga Wikipedia, Marienkirche (Berlin-Mitte), 22 maj 2017. Noter Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Mariakyrkan, Berlin. St. Petri - St. Mariengemeinde: marienkirche-berlin.de
Schloss Schönhausen

Schloss Schönhausen er et lille barokslot i Berlin-Niederschönhausen i bydelen Pankow. Det er omgivet af en slotspark, som floden Panke løber gennem. Slottet ejes af Stiftung Preußische Schlösser und Gärten Berlin-Brandenburg. Historie I 1662 overtog grevinde Dohna, født von Holland-Brederode, landeriene Niederschönhausen og Pankow, som dengang lå langt udenfor Berlins byporte. Hun lod i 1662 på riddergodset Niederschönhausen opføre et herskabshus i hollandsk stil. I 1691 købte kurfyrst Fredrik 3. af Brandenburg slot og landerier for 16.000 daler, da han allerede tidligt havde faldt for ejendommen. Kurfyrsten lod slottet ombygge mellem 1691 og 1693 efter planer af Johann Arnold Nering. I august 1700 forberedte han i Schloss Schönhausen sin kroning som preussisk konge (som fandt sted i Königsberg). 1704 lod kongen slottet udvide yderligere af Eosander von Göthe, og senere blev det ombygget til lystslot og kongelig sommerresidens. Efter kongens død i 1713 brød hans søn og efterfølger, kong Frederik Vilhelm 1., sig ikke længere om slottet. Dele af godset blev forpagtet bort, og i de følgende år forfaldt slottet og parken i øgende grad. Under kong Frederik den Store blev Schloss Schönhausen igen kongelig residens. Han skænkede det til sin hustru dronning Elisabeth Christine, som benyttede det mellem 1740 og 1790 som permanent sommerresidens. Kongen besøgte imidlertid aldrig sin konge her. Under syvårskrigen skadede de russiske tropper som havde trængt sig ind i Preussen slottet. I 1764 blev det igen ombygget, og fik sit nuværende udseende. Slotsparken blev anlagt på ny i fransk rokoko-lysthavestil. Efter dronning Elisabeth Christines død i 1797 blev slottet tidvis fortsat beboet og tjente ellers som lager for kongelige møbler og malerier. Angivelig skal konge Frederik den Store have begravet sin yndringshest Condé i slotsparken nær floden Panke. Hvis hesten faktisk befinder sig i en bevaret højde, vides ikke. I det 19. århundrede blev slotsparken omdannet til engelsk landskabshave af Peter Joseph Lenné. Slottet forblev i den preussiske kongefamilies besiddelse fra til 1920, da den preussiske stat overtog det. Det er siden blevet brugt til kunstudstillinger. Bystaten Berlin overtog slottet i 1991, og overførede det til Stiftung Preußische Schlösser und Gärten Berlin-Brandenburg den 24. juni 2005. For tiden arbejder stiftelsen med at sætte slottet i historisk stand, og det åbnes for offentligheden igen i 2009. Eksterne henvisninger Bilder und Bürgerinitiative
Pałac Schönhausen

Pałac Schönhausen (niem. Schloss Schönhausen) – pałac barokowy znajdujący się w dzielnicy Niederschönhausen w okręgu Pankow w Berlinie. W latach 1740–1797 był letnią rezydencją królowej Prus, Elżbiety Krystyny, w czasach NRD oficjalną rezydencją prezydenta Wilhelma Piecka, a następnie siedzibą Rady Państwa. Historia W 1662 roku hrabina Sophie Theodore zu Dohna-Schlobitten, żona Christiana Albrechta von Dohna, nabyła ziemie Niederschönhausen, gdzie dwa lata później został wybudowany dwór w stylu holenderskim. W 1680 roku kolejnym właścicielem został Joachim Ernst von Grumbkow, który kazał wyburzyć budynek dworu i zbudować nieopodal tego miejsca pałac. Rezydencja powstała według projektu Johanna Arnolda Neringa. Rok po śmierci Grumbkowa, w 1691 roku, wdowa po nim sprzedała pałac za 16 tysięcy talarów elektorowi brandenburskiemu, Fryderykowi III. Przez następne pół wieku w budynku miały miejsce różnego rodzaju wydarzenia, między innymi tajne negocjacje, kiedy to Fryderyk III przygotowywał się do objęcia tronu Prus. W międzyczasie dokonano również rozbudowy pałacu, której przewodniczył Johann Friedrich von Göthe. W latach 1740–1797 pałac był letnią rezydencją królowej Prus, Elżbiety Krystyny, żony króla Fryderyka II Wielkiego. Chociaż królowa przebywała w pałacu bardzo długo, król nigdy jej nie odwiedził – zawsze zachowywał w stosunku do niej dystans. Mimo tego dbał o rezydencję swojej żony i przeznaczał na jej rzecz wiele pieniędzy, zwłaszcza po wojnie siedmioletniej, kiedy to pałac został splądrowany. Po śmierci królowej Elżbiety Krystyny w 1797 roku, budynek był bardzo rzadko używany. W czasie rządów NSDAP w latach 1938–1941 pałac Schönhausen służył jako magazyn dla „sztuki wynaturzonej”. Przechowywano tu kilka tysięcy dzieł sztuki, które zostały wcześniej skonfiskowane. Stąd dzieła te sprzedawano za granicę. W 1949 roku pałac stał się siedzibą głowy państwa – pierwszego prezydenta NRD, Wilhelma Piecka. Z tego czasu pochodzi gabinet urzędowy i elegancki nowoczesny prezydencki ogród. W latach 1960–1964 pałac był siedzibą Rady Państwa NRD. Następnie pałac został przeznaczony na pensjonat dla oficjalnych gości NRD, mieszkali w nim m.in. Fidel Castro, Indira Gandhi i Michaił Gorbaczow. Galeria Przypisy
Castelul Schönhausen

Castelul Schönhausen (sau Schloss Niederschönhausen) este clădit în stil baroc fiind situat în cartierul Niederschönhausen sectorul Pankow din Berlin. După 100 de ani de la fondarea Comitetului Olimpic Internațional, reprezentanți ai ONG-urilor din întreaga lume în 1994, a sosit la Berlin la Palais des Schönhausen [1] [2] cu privire la Congresul de constituire al Delphic Consiliului Internațional [3], care a decis să desfășoare internaționale Delphian Jocuri ,,,,. Prin parcul castelului curge înconjurând o parte din castel râul Panke. Castelul aparține de fundația Castele Prusace și Grădini din Brandenburg, care se preocupă din anul 2005 de renovarea în vederea deschiderii în anul 2009 a castelului pentru vizitare. Note Bibliografie This article is based on a translation of the German Wikipedia article de:Schloss Schönhausen. Legături externe Der grüne Ort Pankow Stiftung Preußische Schlösser und Gärten - Schloss Schönhausen Arhivat în 2 aprilie 2010, la Wayback Machine. Einträge in der Berliner Landesdenkmalliste: Schloss und Schlosspark Bilder und Bürgerinitiative Franziska Windt: Die Königin und ihr Schloss – Elisabeth Christine in Schloss Schönhausen, in: zeitenblicke 7 (2008), Nr. 1 Detlef Fuchs: Schönhausen – ein spätes Kind der Schlösserverwaltung. , in: zeitenblicke 7 (2008), Nr. 1, [05.06.2008], URL: http://www.zeitenblicke.de/2008/1/fuchs/index_html, URN: urn:nbn:de:0009-9-13188 Alfred P. Hagemann: Ein Preußenschloss für den Arbeiter- und Bauernstaat – Schloss Schönhausen 1945-1990, in: zeitenblicke 7 (2008), Nr. 1, [05.06.2008], URL: http://www.zeitenblicke.de/2008/1/hagemann/index_html, URN: urn:nbn:de:0009-9-13178 Thomas Tapp: Ergebnisse der restauratorischen Voruntersuchung des Schlosses Schönhausen und erste Schritte zur Umsetzung eines Restaurierungs- und Farbkonzeptes, in: zeitenblicke 7 (2008), Nr. 1, [05.06.2008], URL: http://www.zeitenblicke.de/2008/1/tapp/index_html, URN: urn:nbn:de:0009-9-13576 Beitrag der rbb-Abendschau zur Sanierung von Schloss Schönhausen, Januar 2009 52.57838713.4055637
Schloss Schönhausen

Schloss Schönhausen är ett barockslott i stadsdelen Niederschönhausen i Pankows stadsdelsområde i norra Berlin. I Östtyskland var slottet ämbetssäte för Östtysklands president och Östtysklands statsråd från 1949 till 1964. Det fungerade efter det som gästbostad för besökande stats- och regeringschefer. Historia Slottet byggdes 1691–1693 av dåvarande kurfursten Fredrik III av Brandenburg, senare Fredrik I av Preussen , som köpt egendomen några år tidigare. Det utökades 1704 och fick då också en större parkanläggning. Under kungens efterträdare användes slottet sparsamt och blev istället bostad så småningom till ministern Friedrich Wilhelm von Grumbkow. Från 1740 användes slottet som sommarresidens av kung Fredrik II av Preussens gemål Elisabet Kristina av Braunschweig-Bevern. Paret levde separerade i ett mycket frostigt äktenskap, men drottningen skötte många av de kungliga representativa plikterna då Fredrik II inte intresserade sig för det formella hovlivet och hellre vistades på slottet Sanssouci i Potsdam. Efter drottningens död som änkedrottning 1797 föll slottet återigen i glömska och användes mycket sparsamt av släkten Hohenzollern. Slottet beslagtogs 1919 av tyska staten och användes som ett slags konstmuseum (för tillfälliga utställningar). Nazisternas konstministerium residerade under flera år i slottet, vilket kanske förklarar varför det också tjänade som värdedepå för beslagtagen Entartete Kunst åren 1937–1945. Mellan 1949 och 1960 var slottet officiellt residens för Östtysklands president, Wilhelm Pieck. Ämbetet avskaffades vid hans död 1960 och under åren 1960–1964 var slottet istället säte för Östtysklands statsråd, innan detta flyttade till en för ändamålet nyuppförd byggnad i centrala Berlin. Bland dem som bott på slottet som gäster hos den östtyska statsledningen märks Yassir Arafat, Muammar al-Gaddafi, Kim Il Sung och Fidel Castro. Slottet idag Delar av originalinredningen från 1700-talet finns bevarad. Sedan 2009, då en större renovering avslutades, är slottet museum och drivs av stiftelsen för bevarandet av de preussiska kungliga palatsen och parkerna. Slottsparken är tillgänglig för allmänheten. Referenser Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Schloss Schönhausen.﻿
Karl-Marx-Allee

El Karl-Marx-Allee és un bulevard monumental socialista construït per la República Democràtica Alemanya entre 1952 i 1960 en els districtes de Friedrichshain i Mitte a Berlín. Avui en dia, segueix portant aquest nom. El bulevard va ser anomenat Stalinallee entre 1949 i 1961, i va ser un estendard del projecte de la reconstrucció d'Alemanya de l'Est després de la Segona Guerra Mundial. Va ser dissenyat pels arquitectes Hermann Henselmann, Richard Paulick, Hans Hopp, Karl Souradny i Kurt Leucht. Es va plantejar que el bulevard havia de contenir espaiosos i luxosos apartaments per a treballadors, així com botigues, restaurants, cafès, un hotel turístic i un cinema. L'avinguda, té uns 89 metres d'ample i gairebé 2 quilòmetres de llarg i la voregen edificis de vuit pisos dissenyats amb l'estil socialista de la Unió Soviètica. Al final de l'avinguda hi ha les dues torres, ls Frankfurter Tor i la Strausberger Platz dissenyades per Hermann Henselmann. Els edificis presenten en les seves façanes diferents motius de la Berlín tradicional de Karl Friedrich Schinkel. El 17 de juny de 1953, la Stalinallee va esdevenir el centre d'una vaga de treballadors que va poder fer perillar l'existència de la jove nació. Els constructors i obrers es van manifestar contra el govern comunista, conduint a una vaga nacional, que va ser sufocada amb tancs i tropes soviètiques, donant un resultat d'una pèrdua d'almenys 125 vides. Després, el carrer va ser usat per celebrar la desfilada del Dia del Treballador a Berlín Est, on marxaven soldats, tancs i altres vehicles militars per mostrar el poder i la glòria del govern comunista. Des de la reunificació alemanya molts dels edificis, incloent-hi les dues torres, han estat restaurats. Galeria Referències
Karl-Marx-Allee

Karl-Marx-Allee (třída Karla Marxe) je třída v Berlíně, v jeho východní části (tj. bývalém Východním Berlíně). Podobá se ruským prospektům. Nachází se v centru města, spojuje čtvrti Friedrichshain a Mitte. Je ukázkou socialistického realismu v německé metropoli. Celková její délka je okolo dvou kilometrů, šířka pak průměrně dosahuje 89 m. Z obou stran Karl-Marx-Allee se nacházejí osmipatrové budovy, ve kterých byly umístěny různé obchody a služby. Původní název této třídy byl Große Frankfurter Straße, pak mezi lety 1949 a 1961 Stalinallee. Právě na začátku 60. let v souvislosti s odstraňováním kultu osobnosti Josifa Stalina byla třída, stejně jako mnoho míst v tehdejším východním bloku, přejmenováno. Jednalo se o ikonu tzv. socialistické přestavby Německa (tedy její tehdy sovětské zóny). Ulici a její okolí navrhli tehdejší architekti Henselmann, Hartmann, Hopp, Leucht, Paulick a Souradny. Výstavba celé Karl-Marx-Allee s přilehlým okolím začala v roce 1952 a skončila zhruba o osm let později. V červnu roku 1953 zde začala stávka, která později přerostla v protest proti komunistické moci v sovětském sektoru Německa; vzbouřili se dělníci, kteří pracovali na přestavbě a obnově města. Nepokoje se odsud rozšířily do celé země, což si vynutilo jejich potlačení silou, tedy východoněmeckými pořádkovými silami a následně i sovětskými vojsky. Během celé akce, která byla velmi brutální, zahynulo zhruba kolem sta lidí (oficiální odhad hovořil o 51[zdroj?], neoficiální až o 260 lidech), mnoho dalších lidí bylo zraněno. V pozdějších dobách existence NDR se zde konaly prvomájové průvody či vojenské přehlídky, při nichž tehdejší komunistický režim představoval svoji moc a slávu. Odkazy Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Karl-Marx-Allee na Wikimedia Commons
Karl-Marx-Allee

Karl-Marx-Allee er en boulevard beliggende i det østlige Berlin, Tyskland. Den er en af byens hovedfærdselsårer og forbinder bydelene Mitte og Friedrichshain. Boulevarden strækker sig over ca. 2,5 km. fra Alexanderplatz i vest via Strausberger Platz til Frankfurter Tor i øst, hvorfra den fortsætter som Frankfurter Allee. Navnet refererer til den tyske økonom og filosof Karl Marx. Alleen blev anlagt under DDR og hed først Große Frankfurter Straße, men omdøbtes af den sovjetiske besættelsesmagt den 21. december 1949 til Stalinallee i anledning af Stalins 70 års-fødselsdag. Den 13. november 1961 fik den sit nuværende navn. Langs Karl-Marx-Allee blev der opført mange store etageejendomme i 1950'erne, der den dag i dag er repræsentanter for den særlige socialistiske nyklassicisme, og således er seværdige som et stilistisk eksempel på den statlinistiske epoke i Europa. Gaden er mest kendt for sin rolle under folkeopstanden 17. juni 1953, hvor arbejderne på byggepladserne ved den daværende Stalinallee begyndte på de strejker, der senere udløste opstanden. Demonstrationerne bredte sig hurtigt over store dele af byen og til sidst til hele den sovjetiske besættelseszone. U-Bahn-linjen U5 løber under Karl-Marx-Allee.
Karl-Marx-Allee

De Karl-Marx-Allee is een prominente boulevard in de stadsdelen Friedrichshain en Mitte in Berlijn, die tussen 1949 en 1960 door de voormalige Duitse Democratische Republiek (DDR) werd aangelegd en uitgebreid als uithangbord van socialistisch stedenbouwkundig denken en architectonische grandeur. De boulevard in het voormalige Oost-Berlijn, die van 1949 tot 1961 oorspronkelijk Stalinallee heette, vormde het middelpunt van de naoorlogse wederopbouwinspanningen van de DDR. Samen met de Frankfurter Allee vormt de Karl-Marx-Allee een van de zeven grote straten die, vertrekkende van het stadscentrum aan de Alexanderplatz, noordoostwaarts lopen. Met de wijzers van de klok mee gaat het om de volgende straten: Brunnenstraße Schönhauser Allee Prenzlauer Allee Otto-Braun-Straße – Greifswalder Straße Landsberger Allee Karl-Marx-Allee – Frankfurter Allee Holzmarktstraße – Mühlenstraße – Stralauer Allee De straat heette eerst Große Frankfurter Straße maar dit werd op 21 december 1949 veranderd in Stalinallee. Op 13 november 1961 werd het deel van de straat dat dicht bij het centrum ligt hernoemd tot Karl-Marx-Allee, naar de grondlegger van het communisme Karl Marx. De straat strekt zich over 2 kilometer uit van de Alexanderplatz naar de Frankfurter Tor. Het andere deel van de straat, dat naar de buitenwijken liep werd hernoemd naar Frankfurter Allee. In de Stalinallee begonnen op 17 juni 1953 onder bouwvakkers die daar aan het werk waren stakingen tegen een algemene verhoging van de arbeidsnormen. Deze zouden escaleren tot een volksopstand.
Karl-Marx-Allee (Berlin)

Karl-Marx-Allee (z niem. „aleja Karola Marksa”) – ważna arteria komunikacyjna w Berlinie, w okręgach administracyjnych Mitte i Friedrichshain-Kreuzberg. Aleja początkowo nosiła nazwę Große Frankfurter Straße, jednak 21 grudnia 1949 roku została przemianowana na Stalinallee (z niem. „Aleja Stalina”), z okazji 70. rocznicy urodzin przywódcy ZSRR. Była sztandarowym projektem odbudowy Niemiec Wschodnich po II wojnie światowej. Została zaprojektowana przez takich architektów jak: Hermann Henselmann, Egon Hartmann, Hanns Hopp, Kurt Walter Leucht, Richard Paulick, Karl Souradny. 13 listopada 1961 dokonano kolejnej zmiany nazwy na Karl-Marx-Allee (obowiązującą do dziś). Prowadzi z Alexanderplatz przez Strausberger Platz aż do Frankfurter Tor, gdzie przechodzi we Frankfurter Allee. Aleja jest częścią drogi krajowej B1 i B5, pod nią biegnie linia metra U5. 16 czerwca 1953 roku robotnicy budowlani pracujący na Stalinallee rozpoczęli strajk przeciwko decyzjom o zwiększeniu norm wydajności pracy. Protesty rozprzestrzeniły się na inne części miasta i całą Niemiecką Republikę Demokratyczną. Zobacz też Berlin (wschodni) Linki zewnętrzne Historia al. Stalina (niem.) Zdjęcia z czasów budowy (niem.)
Karl-Marx-Allee

Karl-Marx-Allee är en stor paradgata i Berlin. Gatan går genom de östra och centrala stadsdelarna Friedrichshain och Mitte, från Alexanderplatz via Strausberger Platz till Frankfurter Tor där den övergår i Frankfurter Allee. Historik Återuppbyggnad efter kriget I samband med Josef Stalins 70-årsdag den 21 december 1949 byggdes gatan Große Frankfurter Straße samman med den öster om Frankfurter Tor anslutande Frankfurter Allee och den nya förlängda gatan döptes till Stalinallee. Som del av återuppbyggnaden efter andra världskriget blev Stalinallee år 1951 fokus för en av Östberlins storskaliga infrastruktursatsningar för att omvandla stadens ruiner till lägenhetskomplex. Stora flervåningshus, så kallade arbetarpalats, byggdes på 1950-talet under parollen "Historiskt arv" i en byggnadsstil inspirerad av det sena 1700-talets nyklassicism. Nybyggnationer på 1960-talet På grund av avstaliniseringen ändrades gatans namn från Stalinallee till Karl-Marx-Allee den 13 november 1961, namngivet efter den tyske filosofen Karl Marx. Då revs också statyn av Stalin en natt. Samtidigt avskildes gamla Frankfurter Allee i öster, dock inte längre med utgångspunkt vid Frankfurter Tor utan istället längre österut. De höga kostnaderna för de enorma arbetarpalatsen ledde till att man inte kunde bygga enhetligt längs gatan ända till Alexanderplatz, vilket tillsammans med ett trendbrott inom arkitekturen bort från den socialistiska klassicismen under 1960-talet resulterade i att husen mellan Strausberger Platz och Alexanderplatz byggdes i en enklare stil. Under 1960-talet anlades de betydligt billigare plattenbauten, prefabricerade bostadshus med 8 till 10 våningar byggda med grönytor mellan sig. I samma stil byggdes t.ex. Café Moskau och biografen Kino International. Karl-Marx-Allee blev mycket populärt för dess butiker – i utbudet fanns ofta varor som inte kunde införskaffas på andra håll i Östtyskland. Läge och vägbeskrivning Karl-Marx-Allee är en del av Bundesstrasse 1, som från Magdeburg går igenom Berlin mot Kostrzyn, och B5 som går från Frankfurt an der Oder till Hamburg. Under jord går vid gatan tunnelbanelinjen U5 från Alexanderplatz till Hönow. Sevärt är de stora, pampiga bostadshus från 1950-talet som byggdes i stilen socialistisk klassicism. Källor Noter Wikimedia Commons har media som rör Karl-Marx-Allee.
Eiswerderbrücke

Die Eiswerderbrücke, auch Große Eiswerderbrücke genannt, ist eine stählerne Fachwerk-Bogenbrücke mit mittiger Fahrbahn und Windverband im Berliner Ortsteil Hakenfelde im Bezirk Spandau am Flusskilometer 1,49 über die Havel-Oder-Wasserstraße. Die Brücke steht unter Denkmalschutz und ist in die Liste der Kulturdenkmale in Berlin-Spandau eingetragen. Geschichte Der Eiswerder ist eine Insel in der Havel, nördlich der Spandauer Zitadelle. Die Insel ist durch zwei Straßenbrücken mit dem Ostufer und dem Westufer verbunden. Die Kleine Eiswerderbrücke wurde 1892 errichtet und ermöglicht von östlicher Seite den Zugang zur Insel. Von der anderen Seite konnten die damaligen Rüstungsarbeiter nur mit einer kleinen Fähre die Insel erreichen. Im Jahr 1900 wurde der Bau einer Brücke ausgeschrieben, für ihren Entwurf einer Fachwerk-Bogenbrücke bekam die Brückenbauanstalt J. C. Harkort in Duisburg den Zuschlag. Mit dem Bau wurde im August 1901 begonnen, am 15. Mai 1903 konnte die Brücke fertiggestellt werden. Die Brücke wurde unter der Leitung von Garnison-Bauinspektor Richter und Regierungsbaumeister Neubert errichtet. Sie wurde zum Ende des Zweiten Weltkriegs 1945 durch die deutsche Wehrmacht gesprengt und 1958 wiederaufgebaut. Mit der 1903 fertiggestellten Eiswerderbrücke war der Zugang von Westen, auch im Winter bei vereister Havel, jederzeit möglich. Literatur Eckhard Thiemann, Dieter Deszyk, Horstpeter Metzing: Berlin und seine Brücken. Jaron Verlag, Berlin 2003, ISBN 3-89773-073-1. Weblinks Einzelnachweise