Katedrála Saint-Cyr-et-Sainte-Julitte (Nevers)

Katedrála svatého Cyra a svaté Julitty v Nevers (francouzsky Cathédrale Saint-Cyr-et-Sainte-Julitte de Nevers) je římskokatolický katedrální chrám, který se nachází ve francouzském městě Nevers v departementu Nièvre v regionu Burgundsko-Franche-Comté. Katedrála je zasvěcena svatému Cyrovi (Cyricus), který zemřel mučednickou smrtí v roce 304 ve věku pouhých tří či čtyř let, a jeho matce svaté Julittě (Julitta), která byla umučena spolu s ním. Na seznam francouzských historických památek (Monument historique) byla katedrála zařazena v roce 1862. Katedrála slouží jako sídelní chrám neverské diecéze. Kult svatého Cyra a svaté Julitty v Nevers Svatý Cyr a jeho matka Julitta, mučedníci z prvních století křesťanské éry, byli krutě mučeni kolem roku 304 během posledního velkého pronásledování křesťanů nařízeného římským císařem Diokleciánem. K jejich umučení došlo ve městě Tarsu (rodišti apoštola Pavla), které se nachází na jihu dnešního Turecka. Přestože popisy jejich života vykazují pololegendární rysy, historická autenticita jejich mučednické smrti je nezpochybnitelná. Bezprostředně po jejich smrti se úcta k nim a uctívání jejich ostatků rychle rozšířily po celém Středomoří – v Sýrii, Palestině, Iberii (dnešní Gruzie), Pontu, Lydii a také v Itálii, kde byl svatému Cyrovi zasvěcen první kostel již v 6. století. V Gálii se kult obou mučedníků začal šířit od 5. století. Zásluhu na tom měl především svatý Amator (Amateur), biskup z Auxerre v letech 386 až 418. Ten podnikl cestu do Malé Asie v doprovodu svatého Savina (jenž se později usadil v kraji Poitou) a přivezl odtud vzácné ostatky obou světců; rameno svatého Cyra daroval svatému Savinovi a další části relikvií rozdal různým významným chrámům (v Toulouse, Arles apod.). Biskup Jeroným (Jérôme), který stál v čele neverské diecéze v letech 800 až 816, podřídil svou pastorační činnost a celkovou obnovu diecéze právě patronátu svatého Cyra. Vydal se proto získat jeho i matčiny relikvie do Auxerre a Poitou. Přivezení těchto svatých ostatků do Nevers doprovázelo obrovské celonárodní veselí a na počátku 9. století jim byla zdejší katedrála oficiálně konsekrována. Franský král Rudolf Burgundský, který byl dříve burgundským vévodou, nechal za episkopátu biskupa Tedalgrina (v letech 928–947) luxusně okovat zlatem celou lebku svatého Cyra. V roce 1594 byly všechny relikvie svatého Cyra a svaté Julitty nacházející se v Nevers sjednoceny do jednoho monumentálního relikviáře. Během Francouzské revoluce v roce 1793 musel být tento vzácný relikviář tajně ukryt v obci Nolay, aby unikl systematickému ničení ze strany revolucionářů. Ostatky, uchovávané poté pouze v prosté skříňce, byly v roce 1861 vloženy do nového neobyzantského relikviáře, který byl s velkou pompou slavnostně představen 16. června 1861, přesně na svátek svatého Cyra. V roce 1872 byla tato schránka na základě votivního slibu tehdejšího neverského biskupa Théodora-Augustina Forcada umístěna do ozdobného ciboria (oltářního baldachýnu) nad novým hlavním oltářem katedrály. Tento cenný relikviář však byl definitivně zničen během tragického spojeneckého bombardování dne 16. července 1944. Dějiny Založení na místě pohanské svatyně Návrší v Nevers sloužilo jako posvátné místo již od hlubokého starověku. Kolem roku 1904 byly při archeologických vykopávkách na úpatí dnešní stavby objeveny pozůstatky galorománského chrámu zasvěceného bohu Janovi. Zdejší diecéze byla založena v 6. století, kdy vznikl první křesťanský kostel, tehdy dedikovaný svatému Gervásiovi a svatému Protásiovi. Tento nejstarší objekt měl kněžiště neobvykle orientované směrem k západu. Tuto dispoziční zvláštnost lze vysvětlit tehdejší naléhavou potřebou postavit kostel přímo na základech pohanské svatyně, avšak bez toho, aby se stavba otočila k tehdejšímu městu zády. Rozloha města byla v té době velmi omezená a tradiční orientace chrámu k východu by znamenala, že by se hlavní vchod ocitl na odvrácené straně od tehdejšího politického centra, přímo u hradební zdi. Další vysvětlení nabízí srovnání s raně křesťanskou praxí ze 4. století, kdy stavitelé budovali své kostely podle vzoru římských civilních bazilik: jednalo se o podélný obdélník s polokruhovým, zaklenutým závěrem na západní straně, kde tváří k východu seděl předsedající liturgického shromáždění. Legenda o snu Karla Velikého Na konci 8. století se církevní budova nacházela v žalostném stavu. Podle starobylé legendy se Karlovi Velikému jednou zdálo, že ho v hlubokém lese pronásleduje rozzuřený divočák. Panovník ve snu úpěnlivě prosil nebesa o pomoc, načež se před ním objevil polonahý chlapec a slíbil mu záchranu, pokud od krále dostane oděv. Panovník s podmínkou souhlasil a dítě vzápětí divoké prase osedlalo a odjelo na něm pryč. Jakmile se Karel Veliký probudil, svolal své rádce a sen jim vyprávěl. Jeden z nich, neverský biskup Jeroným (Jérôme), králi vysvětlil, že oním zachráncem byl dětský mučedník svatý Cyr. Roucho, které chlapec žádal, pak podle biskupa symbolizovalo králův závazek vrátit církvi dříve zkonfiskovaný majetek a nechat zchátralý chrám od základů obnovit. Právě od této chvíle bylo nové patrocinium chrámu zasvěceno svatému Cyrovi a jeho matce svaté Julittě. Dojatý Karel Veliký věnoval neverské diecézi značné finanční prostředky i pozemky a kostel byl kompletně velkolepě přestavěn. V tomto období byly do Nevers ve dvou etapách slavnostně přeneseny svaté ostatky obou patronů. První část relikvií svatého Cyra získal pravděpodobně biskup Heriman (841–860) z benediktinského opatství Saint-Savin-sur-Gartempe, kam mnohé církevní komunity ukrývaly své poklady před ničivými nájezdy Normanů. Druhé, mnohem významnější přenesení se uskutečnilo za vlády franského krále Rudolfa (923–936), kdy byla celá těla svatého Cyra a svaté Julitty převezena z kostela Saint-Amatre v Auxerre, kam je před rokem 418 uložil tamní biskup svatý Amator po svém návratu z Antiochie. Během tohoto druhého přenesení ostatků v první třetině 10. století došlo v Nevers k mnoha zázrakům, jejichž přesný popis se však v kronikách nedochoval. Tato slavná zakladatelská epizoda je v katedrále výtvarně zachycena na poslední hlavici sloupu v hlavní lodi (na jižní straně) a také na vnějším štítu románského závěru, který na konci 19. století věrně rekonstruoval architekt Victor Ruprich-Robert. Vývoj ve 13. a 14. století Na počátku 13. století tvořila zdejší katedrální skupinu předsíň (narthex) o dvou zaklenutých polích, ze které se na severní straně vstupovalo do vícelaločného baptisteria (křestní kaple), jehož základy prokazatelně sahaly až do 6. století. Na jižní straně k narthexu přiléhala biskupská kaple svatého Jana, vyzděná z přesně opracovaných kamenných kvádrů. Samotný tehdejší katedrální kostel sestával z hlavní lodi, která byla pravděpodobně dosud krytá otevřeným dřevěným krovem, ze stejně řešené příčné lodi (transeptu) a z kněžiště (chóru), které tvořila zpola zapuštěná podzemní krypta a vyvýšená horní kůrová empora. Toto prostorové uspořádání bylo přímým dědictvím po stavbách z období karolínské renesance (analogii představuje například klášterní kostel v Saint-Riquier v departementu Somme). Východní průčelí transeptu navíc na severní i jižní straně lemovaly dvě postranní věže. V roce 1211 však vypukl katastrofální požár, který velkou část katedrály proměnil v trosky. Biskup Guillaume de Saint-Lazare proto neprodleně zahájil její celkovou obnovu v tehdy novém, nastupujícím gotickém slohu. Vzhledem k tomu, že se město Nevers mezitím výrazně rozrostlo a jeho nové hradby se posunuly dále do krajiny, mohl být nový chrám poprvé založen s pravidelnou liturgickou orientací, tedy s hlavním gotickým chórem směřujícím pevně k východu. Architektonické unikum gotické novostavby Nová gotická loď získala klasickou třípodlažní elevaci stěn: spodní úroveň tvoří velké mezilodní arkády, střední pás slepé triforium a nejvyšší patro vysoká bazilikální okna. Naprosté unikum této architektury představuje soubor drobných kamenných sošek představujících tehdejší obyvatele Nevers v pestré rozmanitosti jejich společenských stavů (šlechtici, rolníci, duchovní...), které jsou plasticky přisazeny k ozdobným příporám (sloupkům) v zóně triforia a horních oken. Původní románský západní chór a západní transept, které byly požárem z roku 1211 zasaženy nejméně, zůstaly záměrně zachovány. Během rozsáhlé gotické výstavby to přinášelo obrovskou praktickou výhodu, neboť v této starší románské části mohly nepřetržitě probíhat bohoslužby. Po definitivním dokončení gotické lodi však stavitelům zjevně chyběla pevná vůle nebo dostatek finančních prostředků na to, aby románské torzo strhli a nahradili jej klasickým monumentálním západním průčelím. Zda byl na východní straně tehdy vybudován plnohodnotný gotický transept, který by doplňoval západní románský, není z archeologického hlediska zcela prokázáno. V dnešní stavbě se sice na severní i jižní straně dochovala řada gotických sochařských fragmentů, nicméně neexistují doklady o tom, že by byl tento východní transept kompletně dokončen předtím, než byl po dalších ničivých požárech z let 1228 a 1308 ve 14. století nově vybudován velkolepý gotický chór. Ten byl postaven v čistém paprskovitém gotickém slohu (gothique rayonnant), avšak zcela bez příčné lodi. Okenní otvory získaly propracovanější, bohatě členěné kružbové výplně a triforium bylo nově pojednáno jako plně prolamované a prosvětlené, což vnitřní prostor zalilo záplavou světla. Osové vychýlení chóru Při pohledu na půdorys neverské katedrály, je na první pohled patrné, že osa tohoto nového gotického východního chóru nerespektuje hlavní podélnou osu lodi a je vůči ní výrazně vychýlena směrem na jih. Tato dispoziční anomálie byla v minulosti předmětem mnoha vědeckých i teologických hypotéz. Někteří badatelé v ní spatřovali mystický symbol (připomínku hlavy Krista nakloněné na kříži k pravému rameni), jiní ji vysvětlovali čistě pragmatickými architektonickými či složitými geologickými podmínkami na hraně návrší, aniž by však jedno z těchto vysvětlení dodnes jednoznačně převážilo. Gotická obnova katedrály po požáru z roku 1308 postupovala mimořádně rychle, neboť již v roce 1331 mohl celý nový chrám slavnostně konsekrovat latinský jeruzalémský patriarcha Pierre La Palud. Na počátku 14. století byla rovněž zahájena výstavba mohutné věže na jižním boku hlavní lodi. Původní stavební plány jasně ukazují, že na severní straně měla symetricky vyrůst druhá věž (která měla pohltit zbytky starší kaple) a že tyto konstrukce měly tvořit základ pro reprezentativní západní průčelí. K jeho realizaci však již nikdy nedošlo. Vývoj od 15. do 18. století V 15. století byl gotický východní chór rozšířen o věnec dalších radiálních (paprskovitých) kaplí. Z tohoto období pochází také kaple Neposkvrněného početí Panny Marie, která jasně dokládá, že tato mariánská úcta byla v celém kraji Nivernais hluboce zakořeněna dávno předtím, než katolická církev v roce 1854 prohlásila Neposkvrněné početí za oficiální dogma. Současná dekorativní výzdoba této kaple byla dokončena v roce 1876. Během 16. století vyrostly podél hlavní lodi nové boční kaple v dekorativním stylu plaménkové gotiky, mezi nimiž vyniká zejména elegantní kaple rodiny Fontenay z roku 1550. Vnitřní vybavení chrámu v této éře obohatily nové varhany (z nichž se do dnešních dnů dochovalo pouze několik fragmentů vyřezávané skříně), pozoruhodný orloj s mechanickými automaty (jacquemart) a především honosné vybavení samotného kněžiště. To zahrnovalo vyřezávané kanovnické lavice a monumentální hlavní oltář vytesaný z kamene a alabastru, který kolem roku 1580 zhotovil vlámský mistr Jean de Borset. V této šťastné epoše byla rovněž obnovena dlouho přerušená stavba jižní věže. Její spodní část sice získala nové obložení z přesně otesaných kamenných kvádrů již ve 14. století, hlavní stavební práce se však znovu rozběhly až za episkopátu biskupa Jeana Bohiera a byly definitivně završeny v roce 1528 za jeho nástupce Jeana III. Navarrského. Věž od té doby nese na počest svého hlavního mecenáše název „Věž Bohier“ (Tour Bohier). Naopak severní věž byla v minulosti snížena, zastřešena prostou pultovou střechou z korýtek (tuiles canal) a dnes splývá s celkovou siluetou chrámu; v jejím nitru se však ukrývá jedno z nejstarších schodišť v celé katedrále – unikátní vřetenové točité schodiště s otevřeným vnitřním zrcadlem', nazvané podle vzoru v Saint-Gilles-du-Gard. V jihozápadním nároží staršího románského chóru byla vybudována kaple zastropená trámovým krovem s řezanými tlamami nestvůr. Tato kaple, kterou pro svá shromáždění využívala přímo katedrální kapitula a která bezprostředně sousedila s biskupským palácem, sloužila v 19. století jako katechetická učebna. Na počátku 20. století však byla v duchu tehdejší asanační a urbanistické módy zbourána, aby uvolnila místo pro proražení dnešní ulice Rue de l'Abbé-Boutillier. Sedmnácté století do celkové architektury chrámu nezasáhlo žádnými výraznějšími stavebními úpravami. Z tohoto období se přesto v interiéru dochovalo množství cenných prvků uměleckého kovářství (kované mříže a oltářní plůtky) a fragmenty sochařsky zdobených náhrobků. Období rozkvětu před Francouzskou revolucí Ve druhé polovině 18. století zahájil neverský biskup Jean-Antoine Tinseau rozsáhlou a ambiciózní památkovou obnovu celého chrámu. Původní střešní krytina z tradičních plochých burgundských tašek byla kompletně nahrazena luxusní břidlicí. V této souvislosti byl nepochybně od základu přebudován i celý monumentální dřevěný krov. Střechu hlavní lodi nově ozdobil elegantní, olovem pobitý sanktusník s břidlicovou cibulovou bání, bohatě dekorovaný zlacenými olověnými letorosty a slunečními paprsky, který byl mechanicky propojen s historickým orlojem v chóru. V prostoru kněžiště (chóru) byla položena nová reprezentativní dlažba, kombinující čtverce z bílého vápence s kontrastními černými kosočtverečnými vložkami (kabošony). V roce 1770 pak dijonský sochař Marlet a truhlář Bochard vytvořili mimořádně hodnotný soubor vyřezávaného dřevěného obložení chóru. Celý tento liturgický prostor následně v téže době uzavřela nádherná kovaná chórová mříž, kterou zhotovil neverský umělecký zámečník Claude Denis. Aby mohla být tato nová mříž osazena, muselo být strženo původní středověké lektorium. Soubor polychromovaných kamenných reliéfů pozoruhodné umělecké kvality ze 14. století, který se v chrámu dochoval, pochází s největší pravděpodobností právě z balustrády tohoto zaniklého letneru. Velkorysost neverského biskupa, který vedle těchto vnitřních úprav nechal zrenovovat také osovou kapli a kompletně přestavěl biskupský palác ve stylu Ludvíka XV., inspirovala k následování i jednotlivé členy kapituly. (Původní zámecká kovaná mříž z této biskupské kaple mimochodem dodnes ohrazuje soukromý pozemek v ulici Rue des Chauvelles v Nevers). Jednu z chórových kaplí tak nechal na vlastní náklady luxusně nově vyzdobit kanovník Gaspard Leblanc; z této jeho barokní mecenášské etapy se do dnešních dnů dochovala umělecká mříž a oltářní obraz Klanění tří králů. 19. století: Počátky památkové obnovy Francouzská revoluce zanechala katedrálu zcela vypleněnou. Historické hrobky, které do té doby zdobily hlavní loď, byly barbarsky roztříštěny. Portály a některé cenné sochy podlehly obrazoboreckému ničení (ikonoklasmu) nebo byly odvezeny do sousedních obcí. To byl i osud monumentální kamenné sochy svatého Kryštofa, která původně dala název severnímu portálu katedrály; ačkoli je dnes uchovávána v kostele v Marzy, v Nevers po ní na původním místě zůstal sochaný podstavec zdobený reliéfy průzračných vln a skákajících ryb, který dnes vizuálně rezonuje s mušlí na protilehlé soše svatého Jakuba. Monumentální plastiky světců na věži měly naštěstí větší štěstí a revoluční běsnění přečkaly. Následující desetiletí se nesla ve znamením rozsáhlých, avšak z dnešního pohledu často velmi kontroverzních a necitlivých stavebních zásahů. Došlo k demolici části obvodové chórové zdi a architekt Robelin se neúspěšně pokusil obnovit terasové zastřešení bočních lodí. Tento experiment však skončil katastrofálně, protože Ústřední památková komise odmítla financovat příliš drahé olovo a nařídila použít tehdy nový, nevhodný cement. Během celoplošného odstraňování vápenných nátěrů ze stěn a kleneb vzaly s nánosy staré špíny za své také téměř všechny původní středověké malby a autentická románská polychromie. Do dnešních dnů z nich jako přízraky minulosti dosud přežily jen ty nejodolnější a velmi vzácné fragmenty. Zkázu interiéru dovršilo rozprodání historického chórového mobiliáře – část vzácných kanovnických lavic byla odvezena do Montaubanu v důsledku ambiciózního projektu na vybudování novogotického chórového souboru, který však kvůli totálnímu nedostatku financí nikdy nevznikl. Historický renesanční oltář od Jeana de Borset byl kompletně zdemolován. Nahradilo ho monumentální gotické ciborium (oltářní baldachýn) od sochaře Jeana Gauthérina – velká kamenná, bohatě zdobená stříška, která byla vybudována na základě votivního slibu obyvatel města, pokud bude Nevers uchráněno před pruskou invazí během války z roku 1870. Historická kovaná mříž od Clauda Denise ležela po své demontáži téměř 40 let zapomenutá ve skladišti, než ji kolem roku 1860 nechal tehdejší biskup Théodore-Augustin Forcade osadit jako vstupní bránu do biskupského paláce. Během 19. století byly do katedrály sváženy umělecké předměty a liturgické vybavení ze zničených a zrušených kostelů v Nevers. Takto se sem dostalo i monumentální kamenné sousoší Ukládání do hrobu z konce 15. století. Jeho mimořádně bohatá barevná polychromie byla sice v 19. století kompletně nově přemalována, všech sedm postav je však vyvedeno v životní velikosti. Toto mistrovské dílo pozdní gotiky je od roku 1830 trvale prezentováno v podzemní kryptě románského západního chóru a na seznam chráněných historických památek bylo zaneseno již v roce 1862. V roce 1868 byla katedrála papežem Piem IX. na slavnostní žádost biskupa Forcada povýšena na basilicu minor. V průběhu druhé poloviny 19. století byla malá kaple přiléhající k severní straně románského transeptu nově vyzdobena jemným šablonovým dekorem a nástěnnými malbami v souvislosti s jejím novým zasvěcením Neposkvrněnému početí Panny Marie. Tuto dekorativní vrstvu později doplnily dvě tematické vitráže, které zobrazují Přijetí řeholního závoje Bernadette Soubirous a Zjevení Panny Marie v jeskyni Massabielle. Tyto motivy přímo odkazovaly na druhou polovinu života slavné vizionářky, kterou svatá Bernadetta strávila v neverském klášteře sester milosrdenství (v tamní klášterní kapli je v proskleném relikviáři od roku 1935 vystaveno její zázračně neporušené tělo). Tato okna byla sice během bombardování v roce 1944 těžce poškozena, v průběhu 80. let 20. století však byla umělecky věrně zrekonstruována do své původní podoby. Počátek 20. století První léta 20. století se nesla ve znamení pokračujících a intenzivních restaurátorských prací. Ty zahrnovaly kompletní rekonstrukci balustrád podél střešních žlabů (přičemž došlo k dosti výrazné změně původního kamenického dekoru), výměnu ozdobných fiál a celkovou opravu opěrných oblouků. Tyto novodobé stavební zásahy jsou na vnějších fasádách chrámu dodnes velmi snadno čitelné; byl při nich totiž použit garchyjský vápenec (pierre de Garchy), který je podstatně tvrdší – pro památkové účely až příliš tvrdý – a vizuálně znatelně bělejší než původní, teplý neverský kámen. V roce 1904 byla jižně od katedrály proražena nová ulice Rue de l'Abbé-Boutillier. Tento radikální urbanistický zásah vedl k úplné demolici středověkého kapitulního refektáře i staré kapitulní síně, k destrukci poloviny budovy z 18. století a ke zbourání kaple ze 16. století, která přiléhala k románskému západnímu závěru. Na úpatí tohoto románského chóru byl vykopán hluboký anglický dvorek, který umožnil prorazit velká okna určená k prosvětlení podzemní krypty. Právě během těchto výkopových prací byly objeveny již zmíněné pozůstatky antického Janova chrámu; patka jednoho z tehdejších sloupů je dodnes k vidění pod ochrannou deskou na dně tohoto anglického dvorku. Vnitřní prostor gotického východního chóru v této éře obohatila honosná mřížová mramorová mozaika z renomované neverské dílny Favret. Tato mozaika vytváří kolem Gautherinova oltářního ciboria paprskovitou kompozici, do níž je zakomponováno dvanáct znamení zvěrokruhu. Kolem roku 1910 prošlo rekonstrukcí zastřešení střešního sanktusníku, při níž však bohužel necitlivě zanikla část původních dekorativních prvků z tepaného olova (především motivy slunečních paprsků). V roce 1913 byl firmou Henry Lepaute kompletně zrestaurován historický orloj s automaty (jacquemart). Celý mechanismus hodin byl nově osazen na masivní dubový podstavec, který nahradil původní mezilodní chórovou stěnu, na níž orloj spočíval dříve a která byla v polovině 19. století bezohledně stržena v rámci nerealizovaného projektu na obnovu kanovnických lavic. V závěru této etapy byla téměř v celém chrámu kompletně vyměněna původní kamenná dlažba. Období druhé světové války a poválečná obnova Během noci z 15. na 16. července 1944 zasáhlo historické jádro Nevers tragické spojenecké bombardování. Bomby, které měly původně zničit nedaleké železniční překladiště, omylem dopadly přímo na město, přičemž dva zásahy inkasoval gotický východní chór katedrály. Ohromná tlaková vlna kompletně vymetla okenní vitráže – historik Lechat ve své monografii Nevers pas à pas uvádí, že roztříštěné úlomky skla létaly až na dvě stě metrů vzdálené náměstí Place Carnot. Gotické klenby chóru se zřítily a veškeré historické vybavení pod nimi bylo proměněno v prach. Exploze těžce zasáhly i podzemní prostory chrámu, kde došlo k vážnému poškození patnácti historických biskupských hrobek. Zničeny byly vzácné kanovnické lavice i slavné varhany od Cavaillé-Colla, jejichž bohatě vyřezávaná skříň byla přitom dokončena pouhých patnáct let před touto katastrofou. Obnova hlavních stavebních konstrukcí (hrubé stavby) chrámu probíhala v letech 1946 až 1966. Celý objekt byl s maximální památkářskou precizností znovuvybudován do své původní historické podoby. Rozsáhlé záchranné archeologické výzkumy vedené přímo v prostoru chóru tehdy odkryly vzácné základy předrománského baptisteria, biskupské kaple svatého Jana, narthexu a vstupního portálu původní románské katedrály. Archeologové zde odhalili i původní kamennou dlažbu, na kterou lidská noha nešlápla téměř 800 let. Náročná restaurátorská obnova vnitřního mobiliáře a tvorba zcela nových oken se pak protáhly až do současnosti. Archeologické objevy ve 21. století V roce 2011 proběhl v těsném sousedství katedrály záchranný archeologický výzkum pod vedením Národního institutu pro preventivní archeologické výzkumy (INRAP), vyvolaný pokládkou městského dálkového vytápění. Archeologové tehdy objevili unikátní historickou mozaiku s modrými a červenými rozetami na bílém podkladu, kterou lemuje motiv dvoupramenného pletence a jejíž střed zdobí propletený ornament připomínající tvar sekery. Okolní podlahu tvoří starobylé růžové antické lité podlaží s drcenými cihlami a dochovaly se zde i základy obvodové zdi, která se táhla podél mozaiky a jejíž zdivo bylo v minulosti zarovnáno jen několik centimetrů nad úrovní tehdejší podlahy. Tyto cenné nálezy situované v blízkosti raně křesťanského baptisteria pocházejí pravděpodobně z období pozdní antiky, případně vznikly současně s křesťanskou křestní kaplí mezi 5. a 6. stoletím. V rámci téže výzkumné kampaně objevili archeologové v přilehlém parku okresního soudu také barokní okrasný bazén, který v 18. století patřil k zahradě tehdejšího biskupského paláce. Tento kruhový bazén o vnitřním průměru 5,20 metru se nacházel v hloubce 1,10 metru pod současným terénem a překvapivě si uchoval svůj původní, funkční historický systém přívodu vody. 21. století Díky spuštění národního památkového programu „Plan Cathédrales“ v roce 2020 získala katedrála svatého Cyra a svaté Julitty v Nevers finanční injekci ve výši 3,4 milionu eur na svou celkovou obnovu. Po úspěšném zrestaurování gotického východního závěru (chevetu) byly v roce 2021 zahájeny rozsáhlé restaurátorské práce na všech 18 postranních bočních kaplích. Architektonické řešení Katedrála se vyznačuje zcela výjimečnou a ojedinělou dispozicí se dvěma protilehlými chóry. Tato anomálie je výsledkem nedokončené gotické přestavby původního románského chrámu. Exteriér Katedrála se pyšní mimořádným stavebním vývojem, jehož kontinuita sahá až do 6. století. Nejpozoruhodnějším rysem celé stavby je přítomnost dvou protilehlých chórů – západního románského (11. století) a východního gotického (14. století). Toto dvojchórové uspořádání je v kontextu francouzské architektury extrémně vzácné, výrazně častěji se s ním však setkáváme v německém Porýní (u tamních císařských dómů). Celková délka chrámu, včetně západní apsidy a mariánské kaple, dosahuje monumentálních 101 metrů. Severní portál (Portál svatého Kryštofa) Severní portál ze 13. století (nazývaný portál svatého Kryštofa nebo děkanský portál / Portail du Doyenné) se původně pyšnil mimořádně bohatou sochařskou výzdobou. Většina jeho figurálních plastik však byla barbarsky zničena během hugenotských válek v 16. století a jeho honosný tympanon byl následně otlučen dláty za Francouzské revoluce. Dnes tento vstup tvoří osový portál rozdělený středovým pilířem, zapuštěný pod čtyřmi ústupkovitými, bohatě profilovanými archivoltami. Tyto oblouky i středový pilíř byly v minulosti kompletně osazeny sochami světců. Spodní podezdívku portálu zdobí pás slepých trojlaločných arkád. Jižní portál (Portál de Loire) Jižní portál z 15. století, vybudovaný za episkopátu biskupa Pierra de Fontenay, prošel v 19. století celkovou obnovou. Tento vstup, lidově nazývaný „říční“ (Portail de Loire), chrání předsunutá otevřená předsíň (porche). Jeho sochařské detaily vynikají mimořádnou jemností: z kamenných dubových ratolestí a révových letorostů zde visí heraldické erby upevněné na realisticky ztvárněných stuhách a řetízcích. Vlastní portál je rozdělen středovým pilířem (kde původně stála socha patrona) do dvou průchodů završených stlačenými oblouky. Západní románský závěr a transept Původní románská polokruhová apsida (západní závěr) je v exteriéru dodatečně zpevněna čtyřmi mladšími opěrnými pilíři. Kolem celého tohoto polokruhu se táhne plastický válečkový vlys, který elegantně lemuje půlkruhové románské oblouky oken. Pod okny jsou do zdiva staticky vetknuty skryté odlehčovací oblouky. Zdejší ozdobné konzoly pod hlavní římsou pocházejí z 12. století a nesou reliéfní motivy volut a zvířecích hlav. U paty obvodových zdí západního transeptu jsou jasně patrné ploché románské pilíře a zazděná polokruhová okna, jejichž spodní část pochází z 11. století a horní patro z 12. století. Gotický opěrný systém lodi je řešen jako dvoupatrové opěrné oblouky završené ozdobnými fiálami. Zatímco spodní opěrný oblouk je plný a bez dekoru, horní oblouk zdobí jemná kružbová výplň tvořená motivem trojlaločných obloučků. Okna hlavní lodi Osm velkých gotických oken hlavní lodi vykazuje naprosto odlišné architektonické řešení, což se projevuje zejména v designu jejich kružeb. Tyto kružbové výplně vznikly v poslední dekádě 15. století nebo na samém počátku 16. století, tedy v období vrcholné plaménkové gotiky. Architektura se v této éře plně podřizuje dekoru a stavitelé upřednostňují dynamické křivky před statickými přímkami. Využívají k tomu dva specifické, složitě prohnuté geometrické prvky odvozené od čtyřlistu: plaménky a měchýře. Katedrála v Nevers představuje v tomto ohledu jednu z nejčistších ukázek tohoto slohu ve Francii. Hlavní římsu střechy nad hlavní lodí lemuje novodobá balustráda s motivem trojlaločných arkád. Bývalé baptisterium (L'ancien baptistère) Křestní kaple (baptisterium) stála původně jako samostatná, na katedrále nezávislá budova. Byla určena výhradně pro křty dospělých osob (katechumenů). V jejím samotném středu se nacházel křestní bazén s důmyslným historickým systémem přívodu a odvodu vody. Osm mramorových sloupů vymezovalo vnitřní obchozí ochoz a opticky neslo centrální kopuli, která byla bohatě zdobena mozaikami. Do budovy vedly dva protilehlé vstupy, což usnadňovalo plynulou komunikaci s ostatními stavbami celého biskupského okrsku. Postupný vývoj křestní liturgie (přechod ke křtění nemluvňat) však vedl k zániku funkce této stavby, která byla nakonec při velkolepé gotické přestavbě katedrály kompletně stržena. V základech lze dodnes spatřit torzo schodiště, po němž nově pokřtění křesťané vystupovali z vody. Baptisterium se využívalo pouze jednou do roka – o Velikonocích –, kdy křestní obřady celebroval osobně sám diecézní biskup. Věž Bohier (La tour Bohier) Tato monumentální věž byla vybudována mezi 14. a 16. stoletím na jižní straně hlavní lodi. Nese jméno v pořadí 85. neverského biskupa Jeana Bohiera, který se zasloužil o její dostavbu. Věž se tyčí do výšky 52 metrů, po stranách ji zpevňují polygonální opěrné pilíře a jako zázrakem byla zcela uchráněna před ničivým spojeneckým bombardováním v červenci 1944. Stavebně sestává ze spodního podlaží ze 14. století, nad nímž se zvedají dvě další patra pocházející z počátku 16. století. Tato horní patra vynikají mimořádně bohatou sochařskou výzdobou, kterou tvoří soubor 43 velkých plastik umístěných pod ozdobnými baldachýny a uspořádaných do tří výškových etáží. Tyto sochy zpodobňují starozákonní patriarchy, proroky, apoštoly, další postavy ze Starého zákona a také svaté ochránce a dobrodince, kteří v průběhu věků drželi nad městem ochrannou ruku. Velká část těchto plastik musela být v novodobé historii restaurována či vyřezána znovu. Při stoupání po schodišti v interiéru věže Bohier mohou návštěvníci v jednotlivých patrech obdivovat dochované historické plastiky, kamenické detaily a další vzácné umělecké poklady z pohnutých dějin katedrály. Generální obnova a kamenická huť Od září 2011 probíhala rozsáhlá a systematická restaurátorská obnova celé věže. Hlavním cílem projektu bylo zajistit dobrou čitelnost uměleckých děl pro veřejnost a zároveň zachovat mimořádnou dekorativní bohatost celé zvonice. Obnovný plán proto počítal s tím, že ty historické sochy, které jsou vlivem povětrnostních podmínek již příliš degradované, budou z vnější fasády trvale sňaty a bezpečně uloženy v interiéru věžních pater. Aby se na tomto prestižním památkovém úkolu udrželo a rozvíjelo tradiční řemeslné umění špičkových restaurátorů a sochařů, rozhodly státní orgány, že tyto poškozené originály budou na vnější fasádě nahrazeny exaktními, ručně tesanými kopiemi. Návrat prvních zrestaurovaných soch na jejich původní místa byl zahájen na počátku roku 2011. V lednu 2014 dospěl tento náročný projekt do fáze, kdy byly na jižní průčelí věže osazeny vůbec první dokončené novodobé kopie soch ze 16. století, což doprovázela také lokální výměna poškozených lícových obkladových kamenů. Románský západní chór Románský chór z 11. století, zasvěcený svaté Julittě, je zaklenut konchou. Ukrývá zcela výjimečnou románskou nástěnnou malbu, která zobrazuje majestátního Krista (Maiestas Domini / Christ en gloire) obklopeného symboly čtyř evangelistů a postavami starců z Apokalypsy. Apsida je vyvýšena o dvanáct stupňů a předchází jí jedno klenební pole zaklenuté valenou klenbou. Její obvodové stěny zdobí pás slepých půlkruhových arkád, které od sebe oddělují příložné sloupy s dekorovanými hlavicemi. V polokruhovém závěru (hémicycle) jsou tyto hlavice zdobeny reliéfními motivy vodních listů a palmet, zatímco v přechodovém klenebním poli je tvoří prostý krycí čtvere s jemnými pruty na nárožích. Okna mají půlkruhové románské záklenky a lemují je štíhlé vložené sloupky. Severně od apsidy se táhne průchod zaklenutý valenou klenbou, rovněž zdobený slepými arkádami, který v minulosti spojoval katedrálu se starým biskupským palácem. Na jeho konci se dnes nachází gotická kaple z 15. století s masivními dřevěnými vaznými trámy, které zdobí vyřezávané tlamy nestvůr. Na jihovýchodní straně se nacházela obdobná symetrická galerie, ta však byla z velké části zdemolována. Románská krypta Pod tímto západním chórem se nachází podzemní krypta z 11. století, případně z první poloviny 12. století. Sestupuje se do ní po dvou novodobých schodištích, vybudovaných po obou stranách stupňů vedoucích do horní apsidy. Krypta je rozdělena na trojlodí o třech klenebních polích (travé). Jednotlivá pole jsou zaklenuta románskými křížovými klenbami bez žeber, které od sebe oddělují zpevňující pasové oblouky – ty mají nad hlavní lodí zaoblený profil, zatímco nad bočními loděmi jsou ploché. Nosné pilíře doplňují příložné sloupy s hlavicemi, které jsou tvarově shodné s hlavicemi v horním chóru svaté Julitty. Západní závěr krypty tvoří polokruhová koncha. Podlahu krypty pokrývá cenná historická dlažba z pálené terakoty s raženými dekorativními vzory. Po stranách krypty se pod horními spojovacími průchody nacházejí dvě chodby zaklenuté křížovými klenbami bez žeber. Severní z nich sloužila v minulosti jako farní kostnice pro farnost svatého Jana, která tehdy v katedrále sídlila; jižní chodba byla v roce 1776 oficiálně vyhlášena jako pohřebiště pro členy zdejší katedrální kapituly. Pozdně gotické sousoší Ukládání do hrobu V románské apsidě je dnes umístěno monumentální sousoší Ukládání do hrobu (Mise au tombeau), které v souladu s křesťanskou ikonografickou tradicí sestává ze sedmi polychromovaných postav v nadživotní velikosti, zrestaurovaných v 19. století. Toto dílo z 15. století vykazuje silnou inspiraci vlámskou sochařskou školou. V kompozici se nacházejí tyto biblické postavy: Nikodém: Jeden z prvních tajných Kristových učedníků, zpodobněný u nohou Ježíšova těla; Josef z Arimatie: Člen židovské velerady (sanhedrinu), který tajně konvertoval ke křesťanství a vyžádal si od Pontského Piláta povolení sejmout a pohřbít Kristovo tělo, zachycený u Ježíšovy hlavy; Panna Maria: Oplakávající smrt svého syna, doprovázená třemi plačícími ženami, mezi nimiž vyniká Marie Magdalena; Svatý Jan Evangelista: Který celou scénu snímání z kříže a pohřbu podrobně popsal ve svém evangeliu, zpodobněný jako statická opora podpírající klesající Pannu Mariu. Gotický východní chór (Chœur gothique) Gotický chór (kněžiště) byl vybudován ve 14. století. Sestává ze čtyř klenebních polí a na východě jej uzavírá pětiboký polygonální závě. Jedná se o mimořádně elegantní konstrukci, v níž vysoká bazilikální okna tvoří spolu s triforiem jednotný, opticky propojený celek vyznačující se pozoruhodnou lehkostí a vzdušností. Vnější závěr chrámu obklopuje věnec pěti radiálních (paprskovitých) kaplí. Kněžiště se mírně vychyluje směrem na jih, a nerespektuje tak hlavní podélnou osu lodi; přesný důvod tohoto osového vychýlení chóru však zůstává neznámý. Čtyři klenební pole chóru jsou pojednána v modernějším gotickém slohu než pole v hlavní lodi. Spodní partie bočních lodí a radiálních kaplí vznikaly na konci 13. století nebo na samém počátku 14. století, zatímco jejich horní úrovně již nesou jasné znaky vrcholného 14. a počátku 15. století. Klenební žebra jsou zde subtilnější než v prvních pěti polích lodi, hlavice sloupů i svorníky zdobí drobnější, hluboce prořezávané rostlinné motivy sepjaté do kytic a oblouky empor mají štíhlejší, protáhlejší proporce. Triforium i horní průchozí ochoz jsou plně prolamované a prosvětlené. Vnitřní členění a umělecká výzdoba Okna jsou celkově širší a vyplňují je kružby v paprskovitém gotickém slohu. Jsou v nich osazeny jak vzácné fragmenty původních středověkých vitráží, tak moderní skleněné verriéry. Šest nosných pilířů, složených ze štíhlých přípor (kolonet), lemuje samotné sanktuárium a nese ostře lomené oblouky. Obchozí ochoz (deambulatorium) je zaklenut shodným způsobem jako ústřední prostor kněžiště. Na evangelní straně je v podlaze chóru osazena plochá náhrobní deska z černého kamene s intarzií z bílého mramoru, na níž je vyryta podoba neverského biskupa Maurice de Coulange, který zemřel v roce 1394. Z celkem sedmi kaplí otevřených do prostoru chóru vykazují tři výrazně větší rozměry. Všechny jsou zastropeny gotickými křížovými žebrovými klenbami, jejichž svorníky zdobí tesané listoví. Stěny kaplí prolamují sdružená podvojná gotická okna, situovaná nad ozdobným pásem slepých trojlaločných arkád. Čtvercové kaple podél levé (severní) boční lodi chóru musely být po ničivém válečném bombardování z roku 1494 kompletně znovuvybudovány od základů. Těchto sedm kaplí nese v současnosti (v pořadí od severu k jihu) následující novodobá zasvěcení: kaple Letnic (Svatého Ducha), kaple Křtu Páně, kaple Přechodu přes Rudé moře, kaple Stvoření a budování Církve, kaple Radostných tajemství, kaple Nejsvětější svátosti, kaple Vzpomínek. Poslední klenební pole hlavní lodi a první dvě pole chóru oddělují od bočních lodí plné mezilodní stěny, k nimž jsou přisazeny vyřezávané dřevěné kanovnické lavice (stally). Na těchto stěnách se dochovaly částečně setřené nástěnné malby z 15. století, doplněné nápisy vyvedenými gotickou minuskulou, které označují místa posledního odpočinku jednoho neverského faráře od svatého Jana a dvou chanoines (kanovníků) zdejší kapituly. Gotická hlavní loď Gotická hlavní loď a na ni navazující východní chór tvoří přímé architektonické prodloužení staršího románského západního chóru a příčné lodi. Hlavní loď je rozdělena do pěti klenebních polí. Její obvodové stěny mají klasické třípodlažní uspořádání: spodní patro tvoří velké mezilodní arkády, střední úroveň slepé triforium – které je v tomto případě řešeno jako tzv. burgundský pasážový ochoz vedoucí přímo pod okny – a nejvyšší podlaží pak tvoří vysoká bazilikální okna. Rozměry lodi Světlá šířka hlavní lodi (mezi pilíři): 10,75 m; Šířka bočních lodí: 4,60 m; Celková šířka (včetně hloubky bočních kaplí): 32,20 m; Výška hlavní lodi ve vrcholu klenby (pod svorníkem): 22,30 m; Výška bočních lodí ve vrcholu klenby: 10,20 m. Pilíře a klenební systém Nosné pilíře hlavní lodi mají kruhový průřez a jsou doplněny příložnými sloupy. Tyto přípory stoupají nepřerušeně až k hornímu ochozu. Od úrovně hlavních pilířových hlavic jsou navíc obohaceny o konzolové přípory (náběžné sloupky) s jemnými hlavicemi s motivy gotických háků. Tyto mohutné příložné sloupy nesou pasové oblouky klenby, zatímco štíhlejší náběžné sloupky sbíhají do profilovaných klenebních žeber s ostrou hranou. Klenební svorníky na vrcholu křížení žeber zdobí tesané rostlinné motivy. Ikonografie slepého triforia Každé klenební pole slepého triforia sestává ze tří trojlaločných arkád, které od sebe oddělují štíhlé sloupky s dekorovanými hlavicemi. U paty těchto sloupků jsou plasticky přisazeny kamenné lidské sošky; každá z nich je zcela jedinečná a opticky se zdá, jako by nesla tíhu celé horní konstrukce. Tento unikátní soubor plastik věrně evokuje strukturu tehdejší středověké společnosti 13. století. Celkem přibližně třicet figur zachycuje vznešené dámy, rolníky, hráče kuželek nebo muže hrajícího soule (středověkou drsnou míčovou hru s koženým míčem plněným otrubami), dále biskupa, mnicha, měšťany, kupce či populární starověký motiv muže, který si vytahuje trn z paty. Zda šlo ze strany středověkých kameníků o pouhý satirický žert, nebo o hlubší teologickou alegorii, nelze dnes s jistotou určit. Tyto postavy však pravděpodobně symbolizují lidstvo na jeho pouti ke spasení. Cvikly (trojúhelníkové rohy) nad oblouky triforia zdobí reliéfy andělů: jedni vztahují ochranné ruce, druzí rozhoupávají kadidelnice nebo v rukou drží královské koruny, liturgické nádoby a palmové ratolesti mučedníků. Všichni společně tak pějí chválu k oslavě Boží. Horní okna a hlavice Přímo nad triforiem probíhá gotický arkádový ochoz, který se táhne po celé šířce jednotlivých klenebních polí. Tyto arkády nesou štíhlé sloupky, pod nimiž se otevírají velká hrotitá okna. Okenní otvory jsou rozděleny na dvě lancety, nad nimiž se nachází jednoduchý kružbový okulus, jehož organický tvar je dán zakřivením mezilodních poutců a lomeným zakončením celého okna. Okna jsou po stranách olemována vloženými ozdobnými sloupky. Většina hlavic v lodi je zdobena gotickými listovými háky a reliéfy věrně napodobujícími místní burgundskou flóru. Výjimku tvoří dva pilíře na jižní straně. Ty byly v roce 1528 kamenicky přetytesány a jejich hlavice již nesou plný dekor v nastupujícím stylu italské renesance. Na jednom z těchto pilířů se navíc dochovalo několik historických nápisů vyškrábaných hrotem v gotické kurzívě. Boční kaple hlavní lodi V období od 14. do 16. století byla hlavní loď postupně obohacena o věnec postranních kaplí, do nichž měšťanské rody investovaly cenné sochy, oltářní retábly a liturgické paramenta: První kaple v pravé boční lodi (u paty věže): Vyniká cenným klenebním svorníkem s motivem anděla; Druhá kaple: Ukrývá značně poškozený kamenný retábl z 15. století, který podrobně vypráví o životě svatého Jana Křtitele; Čtvrtá kaple: Je od prostoru lodi uzavřena umělecky tesanou kamennou mříží z roku 1550; Čtvrtá kaple v severní boční lodi: Ukrývá vzácnou gotickou nástěnnou malbu s motivem Ukřižování Krista. Z hlediska současného patrocinia jsou kaple na jižní straně zasvěceny takto: kaple rodiny Fontenay (chapelle des Fontenay), kaple svatého Františka Xaverského, kaple svatého Faráře z Arsu (Jana Maria Vianneye) a kaple svaté Terezie od Dítěte Ježíše (z Lisieux). Kaple na severní straně nesou tato zasvěcení: kaple Nejsvětějšího Srdce Ježíšova, kaple svaté Kláry, kaple svatého Judy Tadeáše a kaple svaté Solange (patronky Berry). Románský transept (Příčná loď) Západní příčná loď (transept) je cenným pozůstatkem původní románské katedrály z 11. století, kterou nechal vybudovat biskup Hugues de Champallement a která v témže století vyhořela. Tento prostor byl původně kryt otevřeným dřevěným krovem, avšak v průběhu 13. století získal gotické křížové žebrové klenby. Transept se vyznačuje značnou šířkou. Jeho obě symetrická ramena jsou zaklenuta na mohutných oblých žebrech a od centrálního čtverce křížení je oddělují dva půlkruhové románské oblouky; ty dosedají na masivní kruhové sloupy, jejichž původ by mohl sahat až do 10. století. Severní rameno (Croisillon nord) Severní rameno příčné lodi si dodnes uchovalo svou původní románskou, východně orientovanou absidiolu. Její okna mají půlkruhové románské záklenky a jsou zazděná. Původní románské příložné sloupy zde v období gotiky (ve 13. století) opticky překryly nové svazkové kolonetty s hlavicemi zdobenými listovými háky. Zadní prostor tohoto severního ramene uzavírá kaple, která prošla kompletní restaurátorskou obnovou do své historické podoby z 15. století – jedná se o kapli Neposkvrněného početí Panny Marie. Kaple je celoplošně pokryta nástěnnými malbami a osvětlují ji vitráže, které v roce 1999 nově vytvořil výtvarník Gilles Rousvoal. Při práci vycházel z dochovaných archivních fotografií z 19. století a původních malířských kartonů. Okna umělecky zpodobňují Zjevení Panny Marie budoucí svaté Bernardettě Soubirous v Lurdech (dne 25. března 1858) a její Přijetí řeholního závoje v Nevers (dne 17. j července 1866). Sama svatá Bernadetta se v této kapli během svého života v neverském klášteře osobně modlila. Jižní rameno a renesanční schodiště Jižní rameno příčné lodi svou původní románskou absidiolu v minulosti ztratilo. Ve 14. století ji nahradila nová kaple svatého Martina, situovaná přímo v podvěží mohutné věže Bohier. Z tohoto jižního ramene se otevírá velký gotický oblouk, který umožňuje průhled a přístup do prostoru pod zvonicí. Při štítové zdi tohoto ramene bylo na počátku 16. století vybudováno mimořádně subtilní, prolamované schodiště v nastupujícím stylu italské renesance. Jeho schodišťová klec, která je ze tří čtvrtin zapuštěna do hmoty zdiva, je prosvětlena třemi patry gotických trojlaločných arkád uspořádaných do stoupající šroubovice, která přesně kopíruje chod samotného točitého schodiště. Celou tuto filigránskou konstrukci na vrcholu korunuje plastika svatého Michaela archanděla porážejícího ďábla. Hned vedle schodiště se nachází nádherný portál ze 16. století. Je zakončen stlačeným obloukem, nad nímž se zvedá dekorativní vimperk završený křížem z kamenných zprohýbaných listů. Portál rámuje profilované ostění, které vykazuje vlnovité gotické náběhy a v jehož spodní části dochází k efektnímu křížení a průniku hranolových prutů s oblými torzy v podobě spirály. V tympanonu portálu se nachází poškozený erbovní štít, který drží dvě postavy andělů. Nad portálem i schodištěm se táhne hlavní římsa, završená pásem dekorativních obrácených trojlaločných obloučků. Celková délka západního transeptu je 40 m, šířka transeptu činí 13,30 m. Baptisterium Při odklízení trosek po tragickém spojeneckém bombardování Nevers z července 1944 objevili dělníci historické předměty a fragmenty mramorů, které pocházely z období hluboce předcházejícího stavbě současné katedrály. Následné archeologické výzkumy odhalily vzácné pozůstatky původního křestního fontu (křtitelnice), který stál přesně v místech dnešního chrámu. Výzkum odkryl kruhový křestní bazén ze 6. století a mladší, osmiúhelníkovou piscinu z karolínské epochy, která byla vybudována přímo nad ní. V současné době již tyto podzemní prostory baptisteria nejsou veřejnosti přístupné. Jejich přesná poloha je pro návštěvníky symbolicky vyznačena grafickým plánem přímo na podlaze katedrály, která se nachází přesně 4 metry nad těmito archeologickými nálezy. Okenní vitráže Stav před rokem 1944 Před ničivým bombardováním v roce 1944 vykazovala okenní výzdoba katedrály značně nesourodý a kontrastní charakter. Okna románského západního závěru byla osazena vitrážemi z 19. století, zhotovenými v tehdy módním střídmém neocisterciáckém duchu, přičemž malá středová rozeta rozvíjela téma znamení zvěrokruhu uspořádaných kolem chrismonu (monogramu Krista). Podzemní krypta měla jednoduché zasklení z kosočtverečných skel zelené barvy. Vysoká gotická hlavní loď byla prosvětlena geometrickými vitrážemi s motivem zalomeného prutu v lahvově zelených a kalně hnědavých odstínech. Podobné barevné tóny i kosočtverečné sklo se opakovaly v kaplích na jižní straně lodi, zatímco v severních kaplích se tu a tam dochovaly cenné fragmenty původních středověkých vitráží ze 16. století. Gotické východní kněžiště (chór) zdobil v horní zóně pás čtyřlistů (quadrilobů) s pestrobarevnými medailonovými výjevy (scénkami) v duchu 14. století. Okna bočních kaplí nakonec lemovaly široké geometrické vlysy, které v horní části oken doplňoval propletený monogram svatého Cyra a svaté Julitty. Poválečná obnova a zrod moderního konceptu Během poválečné rekonstrukce se otázka nových výplní 130 oken stala prvořadým uměleckým problémem. Celý ambiciózní projekt byl zahájen pod záštitou tehdejšího ministra kultury Andrého Malrauxe. Encyklopedická obnova zaniklých oken do jejich původní podoby nepřicházela z památkářského hlediska v úvahu; jedinou výjimkou byly vitráže ilustrující život svaté Bernadette, které stály izolovaně ve své malé, bombami méně dotčené kapli. V roce 1960 vypracovali avantgardní malíři Jean Bazaine a Alfred Manessier přelomový projekt, který se však dočkal pouze částečné realizace v podobě abstraktních oken od Raoula Ubaca v románském západním chóru. Skutečný rozmach a systematická státní podpora projektu nastaly až v 80. letech 20. století pod přímým vlivem francouzského prezidenta Françoise Mitterranda. Výsledný koncept spočíval v rozdělení realizace oken mezi několik předních a mezinárodně uznávaných soudobých výtvarníků, kterým při tvorbě asistovaly renomované umělecké sklenářské huti. Tento postup byl však značně komplikován mimořádnou délkou celého projektu, který se protáhl na více než třicet let (od roku 1976 až do roku 2009). Náročnost projektu podtrhoval i jeho obrovský rozsah: bylo nutné pokrýt 130 okenních otvorů o celkové ploše 1 052 m² okenních vitráží. Komplikace přineslo také náhlé odstoupení Markuse Lüpertze, který měl původně navrhnout okna pro kaple gotického chóru a kterého musel v naléhavém zásahu na poslední chvíli nahradit umělec Jean-Michel Alberola, jenž měl v té době již na starosti okna v románském transeptu. Všichni oslovení tvůrci, kteří v katedrále zanechali své dílo, byli více či méně spjati s proudem nefigurativního (abstraktního) umění, které se dynamicky rozvíjelo od 50. let 20. století. V tehdejším poválečném filozofickém a estetickém pojetí se věřilo, že jedině čistá abstrakce dokáže umělecky překonat katastrofu světové války, vyjádřit tragickou podmíněnost moderního člověka a vnést do zničeného chrámu nové duchovní světlo. Na výzdobě neverské katedrály se podílelo těchto šest předních světových umělců: Jean-Michel Alberola Jean-Michel Alberola realizoval své návrhy ve spolupráci s proslulým sklářským ateliérem Duchemin. Jeho projekt zahrnoval okna radiálních kaplí gotického východního chór_u a okenní otvory románského západního transeptu. Je rovněž autorem dvou monumentálních skleněných vitráží situovaných v severní a jižní kapli tohoto románského transeptu. Na této konkrétní fázi se vedle ateliéru Duchemin podílel také mistr vitrážista Pierre Defert. V oknech radiálních kaplí gotického chór_u rozvinul Alberola ucelený teologický program, který divákovi předkládá klíčové kapitoly z dějin spásy: Výjevy ze Staré smlouvy (zákona): Které duchovně tvoří předobraz Vtělení (Stvoření světa, Obětování Izáka, Mojžíš a hořící keř, Přechod přes Rudé moře...); Mariánská mystéria: Výjevy ze života Panny Marie (Zvěstování, Navštívení, Narození Páně, Uvedení do chrámu, Panna Maria pod křížem, Snímání z kříže a Korunování); Svědkové Slova: Postavy evangelistů a svatých patronů, jimž byl chrám v dějinách zasvěcen (svatý Gervásius a Protásius, svatý Cyr a Julitta); Pentekoste: Výjev Letnic (Seslání Ducha svatého) jakožto zrod Církve, kterou lid Boží – jako spolutvůrce s Bohem – nepřestává duchovně budovat. Pro okna románského západního transeptu zvolil ikonografii přímo inspirovanou novozákonní knihou Apokalypsy s její bohatou symbolikou: Písmeno Tau: Starobylý symbol zastupující Kristův kříž; Číslo 144 000: Biblické vyjádření celistvosti lidu Božích povolaných ke spáse (kde 12 je posvátný počet kmenů vyvoleného národa a 1 000 vyjadřuje absolutní plnost); Svatý Jan: Vztahující ruku k zářivě bílému prostoru, který v Apokalypse symbolizuje transcendentní Boží přítomnost; Otevřené dveře: Výzva ke vstupu do božské naděje (podle Zj 4,1); Taseny meč: Symbol Božího slova, neboť „z jeho úst vychází ostrý meč, aby jím bil národy“ (podle Zj 19,15); Sedm svícnů: Symbolizujících sedm maloasijských církví (podle Zj 1,20); Pojídání knihy: Symbol přijetí Božího slova, které je duchovní potravou pro člověka (podle Zj 10,10); Boží ruka vystupující z vln: Symbol absolutní Boží moci a síly jeho slova; Sedm šípů: Výtvarné zpodobnění sedmi apokalyptických trub (podle Zj 11,15); Apokalyptičtí koně: Odkaz na čtyři jezdce z Apokalypsy, kteří mají světu ohlásit rány, jež předznamenají konečné Boží vítězství. Claude Viallat Claude Viallat v úzké součinnosti s mistrem sklářem Bernardem Dhonneurem pojednal vysoká bazilikální okna gotického chóru. Celý tento horní prostor zalil dynamickým proudem syté červeně, hluboké modři a zlata. Jako ústřední dekorativní motiv zvolil rytmické opakování tvaru článků prstů. Tyto geometrické tvary symbolizují lidské stopy a otisky kroků, neboť Viallatovým uměleckým úkolem bylo v této zóně vizuálně evokovat Nebeský Jeruzalém, k jehož branám je na své pozemské pouti povoláno kráčet celé lidstvo. Gottfried Honegger Gottfried Honegger navrhl výplně pro vysoká okna hlavní lodi, které realizoval s mistrem vitrážistou Jeanem Mauretem. Okna tvoří zářivě bílá plocha, kterou diagonálně protíná výrazný barevný oblouk. Tento geometrický prvek má na severní (stinné) straně chrámu studenou modrou barvu, zatímco na jižní (sluneční) straně je vyveden v teplé červeni. Tento klenutý oblouk představuje biblický symbol věčné smlouvy mezi Bohem a lidstvem (podle Gen 9,13). Honegger je rovněž autorem vitráží v podzemní románské kryptě. Zde mistrně uplatnil tři základní primární barvy, které uspořádal do minimalistické kompozice tvořené polokruhem, poločtvercem a polytrojúhelníkem. Tyto tři tvary představují základní stavební kameny formujícího se světa. Tento latentní svět v rozpuku ideálně souzní s duchovním prostorem krypty, která dnes uchovává sousoší Ukládání do hrobu – symbolické mezidobí smrti, jež je nezbytným předpokladem pro budoucí slavné vzkříšení a znovuzrození. Raoul Ubac Raoul Ubac vytvořil okna pro románský západní chór a kruhový okulus v románské části budovy. Na realizaci děl spolupracoval s mistrem sklenářem Charlesem Marqem. Jeho výtvarný projev se v Nevers vyznačuje absolutním minimalismem, tvarovou čistotou a strohou, hluboce duchovní střídmostí. François Rouan François Rouan je autorem vitráží v osmi bočních kaplích hlavní lodi, výplní dvou velkých oken v gotickém falešném transeptu a velkého okna nad jižním „říčním“ portálem (Portail de Loire). Na projektu spolupracoval s mistrem vitrážistou Benoîtem Marqem. Rouanův rukopis se vyznačuje rafinovanou technikou optického proplétání, vrstvením barevných plánů a symbolickou prací se světlem v tónech modré, červené a šedé. Obě obří okna falešného transeptu a okno nad jižním portálem tvoří jednolitá, monochromatická plocha syté, mocné červeně, která interiér chrámu oslnivě rozzáří v okamžiku, kdy jíž proniknou přímé sluneční paprsky. Kritický ohlas a reflexe Tento monumentální soubor moderních vitráží se po svém dokončení stal předmětem vzrušených odborných i laických diskusí. Hlavní uměleckohistorická výtka kritiků směřuje k jisté roztříštěnosti a nedostatku celkové koncepční jednoty. Ten byl způsoben tím, že státní správa projekt rozdělila mezi pět výrazně odlišných autorů, jejichž výtvarné rukopisy, estetická východiska a technologická řešení vykazují značnou stylovou autonomii. Na druhé straně je však oceňována právě tato pluralita, která z neverské katedrály vytvořila unikátní, v Evropě zcela ojedinělé muzeum poválečného nefigurativního sklářského umění. Nástěnné malby v románském chóru V 18. století nechali zdejší kanovníci v duchu tehdejší módní vlny celoplošně zatřít vápenným nátěrem veškerou vnitřní malířskou výzdobu, včetně unikátní fresky v románské apsidě. Původní středověké historické vitráže s výjevy tehdy zároveň nahradilo obyčejné čiré bílé sklo. Teprve po roce 1870 byly v chrámu zahájeny rozsáhlé restaurátorské práce, které vedl jeden z žáků slavného architekta Eugèna Violleta-le-Duc. Tomuto památkovému zásahu vděčíme za opětovné odkrytí románsko-byzantské fresky v klenbě románské apsidy. Ústřední postava majestátního Krista (Maiestas Domini), která organicky splývá s tvarem klenby, působí monumentálním, až ohromujícím dojmem. Celá kompozice malby je promyšleně podřízena vyzařování božské Kristovy slávy, k jejímuž zářivému účinku zásadním způsobem přispívá sytý, jasný tón červeného okru. Malba anděla z 19. století v kapli Neposkvrněného početí Panny Marie. Malba Panny Marie z 19. století v kapli Neposkvrněného početí Panny Marie. Historická malba zachycující zakládání katolického vojska (milice) pro vévodu z Gonzagy. Nástěnná malba Ukřižovaného Krista v jedné ze severních bočních kaplí. Značně setřelá historická freska na stěně severního ramene románské příčné lodi (přímo za severním vstupním portálem). Vnitřní vybavení (Mobiliář) Mezi nejvzácnější poklady katedrály patří starobylá románská křtitelnice, cenné nástěnné malby z různých historických století, kaple Neposkvrněného početí Panny Marie s šablonovou a figurální výzdobou z 19. století, mistrovská zlatnická díla a umělecké truhlářské práce. Mnoho z těchto předmětů je zaneseno na oficiálním seznamu francouzských movitých historických památek (Base Palissy). Značná část tohoto bohatství však byla nenávratně zničena během tragického spojeneckého bombardování v roce 1944. Oltářní retábly Před druhou světovou válkou zajišťovaly chrámu celoevropskou proslulost zejména dva monumentální kamenné reliéfní retábly – retábl Panny Marie a retábl svatého Jana Křtitele: Retábl Panny Marie (z roku 1444): Zachycuje vnitřní novozákonní scény Dormitia (Uspání / Smrti Panny Marie), Nanebevzetí a Korunování Panny Marie, které jsou uspořádány do tří výškových etáží (registrů) nad sebou. V současné době je tento pozdně gotický skvost vystaven v jedné z bočních kaplí jižní lodi. Retábl svatého Jana Křtitele: Podrobně vypráví o životě tohoto světce v bohatě propracovaných kulisách krajiny a medailonových scénách vytesaných ve vysokém reliéfu (haut-relief). Je k vidění v jedné z kaplí severní boční lodi. Pozoruhodným detailem reliéfu je věrné zpodobnění tradiční loiraské nákladní lodi (fletu), kterou lze bezpečně identifikovat podle řady typických regionálních konstrukčních prvků. Oba tyto oltářní nástavce, původně osazené nad samostatnými oltáři a lemované jemným kamenickým dekorem z propletených listů, byly těžce poškozeny za Francouzské revoluce. Po bombardování v roce 1944 musely být kompletně demontovány, následně prošly náročným restaurováním a dnes jsou opět přístupné veřejnosti. Ostatní sakrální umění a vybavení Pozdně gotická Pieta (15. století): Kamenné polychromované sousoší pochází ze starobylého kostela Saint-Arigle, který byl srovnán se zemí během Francouzské revoluce. Jedná se o mistrovskou ukázku **flámsko-burgundské sochařské školy** 15. století. Panna Maria, zpodobněná s realistickými rysy burgundské venkovanky s rozpuštěnými plavými vlasy, drží bezvládné tělo svého syna na klíně. Socha svatého Cyra a svaté Julitty: Figurální plastika zhotovená v 16. století. Ukřižovaný Kristus (16. siècle): Historický oltářní krucifix. Románský Ukřižovaný Kristus (13. století): Monumentální skulptura z polychromovaného dřeva. Středověcí mistři zde vsadili na naprostou vznešenou střídmost – Kristus nemá na hlavě trnovou korunu, jeho nohy spočívají ploše na podnožce a tělo nenese stopy krvavých ran. Tento krucifix záměrně nevyvolává tísnivý lidský soucit; zachycuje Spasitele bezprostředně po skonání, avšak uměleckým ztvárněním již triumfálně zvěstuje jeho slavné zmrtvýchvstání. Kamenná křtitelnice: Historická nádoba na svěcenou vodu. Farní památník padlých: Pietní místo věnované obětem světových válek. Kazatelna (19. století): Historizující řečnický prostor v hlavní lodi. Renesanční orloj (16. století): Tyto vzácné věžní hodiny v interiéru byly vytvořeny v roce 1528 a v pozdějších obdobích prošly částečnou obnovou. Na vrcholu je doplňuje mechanický orloj s automaty (jacquemart) – při odbíjení hodin figurka rytíře tluče do zvonu, zatímco archanděl Michael symbolicky probodává svým mečem tělo draka. Kovaný barokní lutrin (18. století): Umělecky zpracovaný čtecí pult sloužící k pokládání evangeliáře (liturgické knihy se čteními pro mše). Na těle pultu jsou vyvedeny zlacené iniciály svatých patronů katedrály: SC SJ (Sanctus Cyricus, Sancta Julitta / svatý Cyr a svatá Julitta). Ambon: Současný liturgický pult určený pro předčítání Božího slova během bohoslužeb. Figurální náhrobek (gizan) Jolandy Burgundské: Náhrobní tumba s ležící plastikou hraběnky z Nevers. Fragmenty středověkých náhrobků: Kamenné náhrobní desky osazené v podlaze jedné z kaplí gotického východního chóru. Torzo barokních kanovnických lavic (18. století): Vzácné zbytky vyřezávaných dřevěných stall, které jsou prozatím deponovány v jedné z kaplí a v nejbližší době u nich schválený projekt počítá s kompletním restaurováním a opětovným sestavením v prostoru kněžiště. Varhany Historické chórové varhany z dílny slavného stavitele Aristida Cavaillé-Colla, které byly v chrámu osazeny v roce 1867, kompletně zničilo válečné bombardování v roce 1944. Zbrusu nový nástroj jej na kůru nahradil v roce 1978. Jeho pohledová varhanní skříň (buffet) druhotně využívá část zachráněného vyřezávaného dřevěného obložení z původních barokních kanovnických lavic (stall). Současný nástroj, postavený v tehdy populárním neoklasickém stylu, vybudovala v roce 1978 renomovaná varhanářská firma Danion-Gonzalez; varhany disponují třemi manuály, pedálem a 44 zvukovými rejstříky. Místní hudební sdružení Orgues en Nièvre pořádá každé léto (v období od 15. července do 15. srpna) prestižní mezinárodní varhanní festival Nevers les orgues, jehož hlavní uměleckou osou jsou právě koncerty na tomto velkém katedrálním nástroji. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Cathédrale Saint-Cyr-et-Sainte-Julitte de Nevers na francouzské Wikipedii. Literatura Jean de Loisy, L'affaire des 1 052 m2 : les vitraux de la cathédrale de Nevers, Les éditions Presse du Réel, coll. « Art contemporain », 2011 (ISBN 2840663996). Augustin-Joseph Crosnier, Monographie de la cathédrale de Nevers, Société Nivernaise, 1854. Marcel Anfray, La cathédrale de Nevers et les églises gothiques du Nivernais, Éditions Picard, 1964. Diane Carron, Nevers, Cartulaire de la cathédrale Saint-Cyr-et-Sainte-Julitte, Bulletin du centre d'études médiévales d'Auxerre, OpenEdition,‎ 22 septembre 2008 Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu katedrála svatých Cyra a Julity v Nevers na Wikimedia Commons