Kostel Saint-Étienne (Nevers)

Kostel svatého Štěpána v Nevers (francouzsky Église Saint-Étienne de Nevers) je významná románská církevní památka z druhé poloviny 11. století, která se nachází ve francouzském městě Nevers v departementu Nièvre v regionu Burgundsko-Franche-Comté. Historie Vývoj převorství Historie zdejšího křesťanského osídlení sahá do počátku 7. století, kdy zde vznikla ženská řeholní komunita řídící se regulí irského mnicha svatého Kolumbána. Klášter vyrostl na místě dnešního kostela, což však bylo v raném středověku vně městských hradeb, a areál tak často čelil nepřátelským vpádům. Tehdejší bohatý klášterní kostel byl zasvěcen Ježíši Kristu, Panně Marii, svatému Štěpánovi (prvnímu mučedníkovi z Auxerre), svatému Janovi a Svatým neviňátkům. Po staletích plenění a ničení však opatství upadlo a z písemných pramenů na čas zmizelo. V roce 1063 se zde na podnět biskupa Huga z Champallementu usadili kanovníci od svatého Sylvestra. Kvůli sporům mezi duchovními a převorem kolegiátního kostela je však záhy vystřídali benediktinští mniši. Samotné převorství založil hrabě Vilém I. z Nevers, který ho podřídil vlivnému opatství v Cluny. Nový kostel vznikal v letech 1063 až 1097. V téže době plánoval clunyjský opat Hugo ze Semuru stavbu monumentální baziliky Cluny III (její stavba začala v roce 1088). Je proto velmi pravděpodobné, že architektura svatého Štěpána posloužila jako předobraz a technická příprava pro velkolepé clunyjské stavby. Celková rekonstrukce kláštera na konci 11. století úzce souvisela s gregoriánskou reformou, která usilovala o obnovu přísného řeholního života a celkové posílení církve. Význačný architekt Eugène Viollet-le-Duc tento klášter později označil za „nejdokonalejší památku, jakou 11. století Francii zanechalo“. Poté, co selhal pokus obnovit původní svatyni ze 7. století s komunitou kanovníků, darovali starý biskup Hugo a hrabě Vilém celý areál kolem roku 1065 benediktinům. Právě tehdy padlo rozhodnutí postavit klášter znovu a lépe. Stavitelé již mohli využít stabilní finanční zázemí a pokročilé stavební techniky, zejména precizní opracování tesaného kamene. Významný zlom přinesla zakládací listina z roku 1097, která převorství zajistila rozsáhlé dary a privilegia. Současně dala vzniknout svobodnému podhradí Saint-Étienne. Hrabě Vilém se vzdal všech svých práv ve prospěch clunyjských mnichů, kteří získali nad podhradím plnou soudní moc včetně hrdelního práva. Městečko navíc požívalo právo azylu, takže zde žili svobodní lidé osvobození od daní a vojenské služby. Přestože Pierre de Courtenay nechal podhradí i s převorstvím ve 12. století obehnat masivními hradbami, tato privilegia zanikla až v roce 1585. Tehdy se podhradí Saint-Étienne trvale spojilo s městem Nevers a církevní justice přešla pod královskou správu. V roce 1420 sice klášterní budovy zničil rozsáhlý požár, v průběhu 18. století však prošly částečnou obnovou. Historie kostela Přestože je kostel svatého Štěpána v Nevers širší veřejnosti méně známý – podobně jako řada jiných památek v departementu Nièvre, představuje jeden z nejkrásnějších a nejlépe dochovaných románských kostelů v celé Francii. Na seznam francouzských historických památek (Monument historique) byl kostel zařazen již v roce 1840. Na počátku 7. století byla na vrcholu kopce nad řekou Loirou založena katedrála v Nevers, zasvěcená původně svatému Gervasiovi a Protasiovi. V průběhu následujících staletí v jejím okolí vyrostlo několik dalších klášterů a farních kostelů. Stavební práce na samotném kostele svatého Štěpána započaly u kněžiště a západního průčelí, načež pokračovaly stavbou transeptu, bočních lodí a hlavní lodi. Výstavba postupovala rychle, takže budovu mohl již v roce 1097 vysvětit biskup Yves z Chartres. Architektura kostela plně odráží trendy konce 11. století: vysoká hlavní loď je podepřena vyvýšenými bočními loděmi, nad nimiž se nacházejí empory s polovalenou klenbou (podobně jako u jiných významných staveb té doby, např. Saint-Sernin v Toulouse). Chór je obohacen o chórový ochoz, do kterého se v duchu velkého clunyjského opatství otevírá několik radiálních kaplí. Vertikální členění stěn je navíc třípatrové, což nachází obdobu v Jumièges nebo v Bazilice Saint-Remi v Remeši. Výstavbu v 12. století završilo vztyčení nartexu před západním průčelím. Novověk a úpadek za revoluce Samotný kostel sice ničivému požáru kláštera unikl, v průběhu staletí však utrpěl architektonickými módními vlnami, ideologickými konflikty i prostým zubem času. V roce 1475 narušila harmonii závěru kostela přístavba sakristie mezi osovou kapli a jižní apsidu. Kapli v jižním rameni příčné lodi tehdy nahradila nová kaple s hranolovou věží. Původní románskou předsíň později vystřídal klasicistní štít v řeckém stylu a z portálu zcela zmizela sochařská výzdoba. Během Velké francouzské revoluce byl kostel zkonfiskován a přeměněn na stodolu. V roce 1792 došlo ke stržení narthexu a všech tří románských zvonic. Farním kostelem se budova stala opět na začátku 19. století (v roce 1798) a v roce 1840 získala památkovou ochranu. Na počátku 19. století však byla architektonická hodnota kostela zcela přehlížena. Budova doslova zmizela za hradbou živelné okolní zástavby. Kvůli neustálému cyklu demolic a nových staveb se navíc okolní terén zvýšil o celé dva metry, což vedlo k úplnému pohřbení podezdívky kostela. Obnova a moderní rekonstrukce Během 19. a 20. století prošel objekt několika vlnami restaurování. První velká obnova se uskutečnila v letech 1846–1851, následovaly opravy fasády (1892–1902), rekonstrukce klenby hlavní lodi (1905) a obnova severního ramene příčné lodi s rekonstrukcí radiální kaple (1910). Zásadní zlom nastal v roce 1846. Městská rada v Nevers si uvědomila, že v kostele svatého Štěpána vlastní jeden z nejcennějších románských klenotů, a zahájila rozsáhlé asanační práce. Okolí chrámu bylo vyčištěno a stavba byla zbavena nevhodných přístaveb. Došlo k sanaci vlhkosti a obnově původní dekorativní výzdoby. Střecha dostala novou krytinu z prejzů pro lepší odvod dešťové vody, byla zbourána pozdní sakristie a díky rekonstrukci kaple v jižním rameni transeptu získal závěr kostela zpět svou původní čistou symetrii. I přes tyto novodobé zásahy zůstává kostel svatého Štěpána jednou z mála památek 11. století, která se dochovala bez zásadního narušení své původní románské čistoty. V roce 1974 proběhl v křížení lodí archeologický průzkum. Pod podlahou byly objeveny základy staršího kostela, který disponoval hlubokou hlavní apsidou a nejméně jednou menší apsidou na severní straně. Výzkum odkryl také několik kamenných sarkofágů a vzácnou mozaiku s vyobrazením svatého Kolumbána. Architektura Z vnějšího pohledu působí stavba masivním a monumentálním dojmem. Svým pojetím připomíná církevní pevnost postavenou z pečlivě opracovaných kamenných kvádrů, kterou doplňují strohá okna bez jakéhokoli dekoru. Zatímco interiér zůstal téměř bez ozdob, exteriér oživuje několik dekorativních prvků. Patří mezi ně podokapní římsa nesená modillony (krakorci), která lemuje celý závěr kostela i ochoz, dále oblounový vlys (biletový vzor) zvýrazňující okna a drobné slepé arkády v místech nasazení klenby. Půdorys a vertikální členění Základní půdorys a vertikální členění stavby se vyznačují přísným řádem, který záměrně potlačuje dekorativní prvky ve prospěch samotné konstrukce. Toto architektonické pojetí jasně odráží vliv Cluny a dodává celému prostoru střídmý ráz. Třípatrové členění stěn – tvořené arkádami v přízemí, patrem empor a pásmem vysokých oken – je pro románský sloh klasické. Zde však vykazuje velkou originalitu. Předpokládá se, že zaklenutí hlavní lodi nebylo v původním plánu vůbec zamýšleno. Empory, inspirované normanskou architekturou, měly původně plnit pouze funkci plastického a pohledového propojení stěn. Později realizovaná valená klenba tak představovala značné statické riziko. Protože se empory nacházely hluboko pod místem, kde vznikal největší boční tlak klenby, bylo celé řešení konstrukčně nestabilní. Přesto tento experiment znamenal zásadní krok ve vývoji emporových kostelů a stal se předobrazem typických auvergneských poutních chrámů. V Auvergne se však empory stavěly naopak velmi vysoko, aby tlak hlavní valené klenby efektivně zachycovaly. Kostel svatého Štěpána tak představuje ukázkový příklad dvou historických fenoménů: vzájemného ovlivňování různých regionů románské Francie a mimořádného významu Burgundska, které fungovalo jako křižovatka a „laboratoř“ nových architektonických i plastických řešení, zejména v otázce vývoje empor. Současná podoba chrámu Kostel svatého Štěpána v Nevers má dodnes půdorys latinského kříže, který se od své výstavby v 11. století změnil jen minimálně. Skládá se z těchto částí: Hlavní loď: má šest klenebních polí, třípatrové členění stěn a je zaklenuta valenou klenbou; nad prvním polem v minulosti stávaly dvě románské věže. Boční lodě: jsou zaklenuty křížovou klenbou bez žeber a nad nimi se nacházejí empory s polovalenou klenbou. transept: je výrazně vystupující a na každém jeho rameni se nachází jedna menší apsida. chór: tvoří ho jedno klenební pole s polokruhovým závěrem, které obíhá chórový ochoz se třemi radiálními kaplemi. Podoba tohoto chóru předznamenala architekturu slavné baziliky Cluny III a stala se vzorem pro budoucí poutní chrámy. Jedná se o typický půdorys velkých románských poutních kostelů v 11. a 12. století ve Francii, jaké najdeme například v Toulouse, Conques, Beaune nebo Paray-le-Monial. Rozměry Celková délka: 50,70 metrů Délka příčné lodi: 33,45 metrů Šířka hlavní lodi: 7,80 metrů Šířka bočních lodí: 3,10 metrů Výška hlavní lodi pod klenbu: 18 metrů Exteriér budovy Obvodové zdivo tvoří pravidelné řádkové zdivo ze světlého kamene s jemnými spárami. Střechu kryje tradiční prejzová krytina. Západní průčelí Podoba průčelí, kterou můžeme vidět v současnosti, již neodpovídá původnímu románskému stavu. Románský narthex postavený před rokem 1171, který původně předstupoval před fasádu, byl stržen v roce 1792. Jeho někdejší existenci dnes dokládá pouze zhruba desítka zachovalých nosných krakorců. Až do 19. století se zde nacházelo ještě jedno klasicistní narušení v podobě mladší předsíně a schodišťové vížky. Horní patra dvou románských věží se čtvercovým půdorysem, které se tyčí nad průčelím, byla rovněž zdemolována v roce 1792. Do dnešních dnů se z nich zachovaly pouze nezdobené spodní části (patky), což dodává celé fasádě mimořádně masivní ráz. Velké okno v průčelí s lomenými oblouky (ve tvaru mitry) stejně jako středový štít představují novodobé přístavby. Přesto si průčelí uchovalo několik původních románských prvků. Patří mezi ně tři trojlistá okna umístěná nad hlavním hrotitým oknem a především velký ústřední portál. Tento portál, pocházející pravděpodobně ze 12. století, sice prošel rekonstrukcí, stále však obsahuje původní architektonické součásti – velké i malé příporové sloupy, zdobené archivolty (vazby oblouku) a hladké hlavice. V minulosti byl portál osazen reliéfním tympanonem s motivem Krista v mandorle obklopeného dvěma anděly a překladem (architrávem) s vyobrazením Klanění tří králů. Hlavní loď Z vnějšího pohledu zaujme hlavní loď svou mimořádnou výškou a třemi patry oken. Okenní otvory v jednotlivých patrech horizontálně propojují oblounové vlysy (biletové vzory), přičemž okna v nejnižším patře navíc v každém klenebním poli doplňuje odlehčovací oblouk. Toto vnější členění fasády věrně napovídá, jak je uspořádán vnitřní prostor lodi. Příčná loď (transept) Zvenčí dominuje mohutné hmotě příčné lodi torzo původní věže, která se tyčí nad křížením. Podobně jako v případě věží v průčelí byla i její horní patra v roce 1792 stržena. Dnes na čtvercovém základě spočívá pouze jedno osmistranné patro zdobené slepými arkádami a sloupky. Architektonicky nejhodnotnějšími prvky transeptu jsou severní a jižní štíty jeho ramen. Mezi okny v prvním patře a oknem (oculem) v horním patře, které lemuje oblounový vlys, se nachází trojice oken zasazená do řady arkád. Tyto arkády tvoří klíčovou část dekorativní výzdoby kostela. Z celkových pěti oblouků jsou tři půlkruhové a dva hrotité (ve tvaru mitry) – jde o vzácný dekorativní prvek, který se kromě Auvergne vyskytuje jen na několika málo kostelech v oblasti Nièvre. Arkády spočívají na šesti sloupcích s hlavicemi zdobenými motivy listů a palmet. Závěr kostela (chevet) Kněžiště (závěr kostela) upoutá pozornost střídmostí svých proporcí a harmonickým uspořádáním jednotlivých hmot. Stupňovitě se zde nad sebou vrství tři radiální (paprskovité) kaple, dvě kaple příčné lodi, střecha ochozu a nakonec stěna samotné apsidy. Celou kompozici korunuje spodní část věže nad křížením. Tuto vertikální gradaci ještě umocňují ploché opěrné pilíře. Zatímco postupné stupňování kaplí, ochozu, apsidy a věže zdůrazňuje výšku stavby, horizontální linii naopak zvýrazňují ozdobné prvky, které jsou jinak na tomto kostele spíše vzácností: oblounové vlysy a velké množství tesaných modillonů (krakorců) podepírajících podokapní římsy. Právě tyto modillony představují nejzajímavější ukázku sochařské výzdoby v kostele svatého Štěpána. Objevují se na nich motivy rozet, krokví, kosočtverců, perlovců či tordování (provazců). Nechybí ani zvířecí motivy jako koně, hlavy monster, postavy ďáblů se zúženým hrudníkem, rohaté čertovské masky nebo tajuplná sova s lidskou tváří. Osová kaple a východní kaple příčné lodi jsou zpevněny plochými opěrnými pilíři, zatímco ostatní kaple ochozu mají pokročilejší pilíře v podobě polosloupů. Nad okny hlavní apsidy se nachází pás slepých arkád na sloupcích, který je velmi blízký architektuře v Cosne-Cours-sur-Loire. Jihovýchodní kaple ochozu a kaple jižního ramene transeptu byly v roce 1910 zrekonstruovány do své původní románské podoby. Před touto obnovou zde stála obdélníková kaple z 15. století a mladší sakristie. Tyto přístavby, které původní harmonii závěru kostela narušovaly, jsou dodnes k vidění na historických pohlednicích. Umělecká výzdoba Socha svatého Jana Křtitele: pochází z 15. století, je vytesána z bílého mramoru a od roku 1912 je chráněna jako historická památka (monument historique). Socha svatého Fiakra: ukázka lidového umění z 15. století, vyrobená z polychromovaného kamene; od roku 1913 je chráněna jako historická památka. Klášterní budovy Křížová chodba (ambit) Podél jižní stěny kostela se táhne dochované křídlo někdejší křížové chodby. Skládá se ze čtyř klenebních polí zaklenutých gotickou křížovou žebrovou klenbou (ogivou), jejíž žebra dosedají na konzoly zdobené motivy masek a listoví. Pozůstatky tohoto ambitu přiléhají přímo k jižní boční lodi chrámu. Konvent V roce 1420 zničil rozsáhlý požár budovy kláštera, které se rozkládaly na jižní straně od kostela. V průběhu 18. století prošly tyto objekty částečnou barokní obnovou. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Église Saint-Étienne de Nevers na francouzské Wikipedii. Literatura Jean Née de La Rochelle, Pierre Gillet, Jean-François Née de La Rochelle, Mémoires sur le département de la Nièvre..., sv. III, Bourges, J.-B.-C. Souchois, 1827, 404 s. Archives Nationales, H54764. Didier Henry, Deux prieurés en Nivernais aux XVe et XVIe siècles : la Charité-sur-Loire et Saint-Étienne de Nevers (1995). Dir. de Toman, Rolf, Bourgogne : art, architecture et paysages (2007). Marie-Thérèse Zenner, Saint-Étienne de Nevers : un ancien prieuré de Cluny dans le Nivernais (1995). kol. autorů, Cluny, à la découverte des sites clunisiens, dans Dossiers d'Archéologie, č. 275, juillet-août, 2002. Prieuré Saint-Étienne de Nevers - Archives départementales de la Nièvre, sous-série 1.Q. 857. Inventaire du mobilier (1790) ; comptes de recettes et dépenses (1790-1791), biens et droits (1790-1792), frais et procédures engagés par le prieuré (1790-an II) ; soumissions estimations et ventes des biens (Beaumont-Sardolles, Calluy, Coulanges-lès-Nevers, Nevers, Saint-Éloi, Saint-Martin-d'Heuille et Sermoise-sur-Loire), (1790-an VI); réparations courantes faites à diverses parties de l'ancien prieuré (1792- an VI). Anfray M., L'architecture religieuse du Nivernais au Moyen Âge : les églises romanes, Paris, 1951. Barat, Église de St Étienne à Nevers, 1840. Bouthier A., Fouilles de sauvetage à l’église St-Étienne de Nevers, 1974. Crosnier A.-J., Visite de l'église Saint-Étienne, Congrès Archéologique, 1851. Crosnier A.-J., Notice historique sur l’église et le prieuré de St-Étienne de Nevers, 1853. Dupont J., Nivernais Bourbonnais Roman, Zodiaque, 1976. Dutel A., Les avant-porches de l’église Saint-Étienne à Nevers, 2000. Lespinasse R., Le porche ou chapiteau de l’Ééglise Saint-Étienne de Nevers, Bulletin de la société nivernaise des lettres, sciences et arts, 1896. Masson J., Saint-Étienne de Nevers et les églises romanes à nef et collatéraux éclairées et voûtées, Position de thèses de l’école de Chartres, 1942. Salet F., Saint-Étienne de Nevers, Congrès archéologique de France, 1967. Serbat L., Église Saint-Étienne, Congrès archéologique de France, 1913. Zenner M.-Th., Saint-Étienne de Nevers : un ancien prieuré de Cluny dans le Nivernais, la Camosine, 1995. Chevochot, Catherine, La priorale Saint-Étienne de Nevers (Nièvre), Dossiers d'Archéologie, juillet-août 2002, č. 275. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kostel Saint-Étienne de Nevers na Wikimedia Commons