NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Étang du Perray

L’étang du Perray est situé sur la commune du Perray-en-Yvelines dans le département des Yvelines. Géographie, hydraulique Situé à 170 mètres d’altitude, l’étang couvre une surface de 8 hectares. Il fait partie du réseau de captage des eaux dit de la « rivière du Roi Soleil ». Une vanne située sur la digue permet de diriger les eaux de l'étang vers le Grand lit de rivière via un « haricot ». En amont le Grand lit de rivière se dirige vers le sud en direction de l’étang de la Tour par le grand aqueduc du Perray et en aval vers le nord en direction de l’étang de Saint-Hubert par le petit aqueduc du Perray. L'étang recueille uniquement les eaux de son bassin versant (estimé à 1165 ha) drainé par les rigoles du Coupe-gorge, de Parfond et de petits collecteurs pluviaux urbains de la ville du Perray-en-Yvelines. Afin de maintenir la cote moyenne d'exploitation toute l'année, le système de relèvement par pompage des eaux excédentaires vers l'étang de Saint-Hubert est actionné dès la montée du niveau au-dessus de cette cote moyenne (4,55m), jusqu’à un débit de 1 m3/s. Pour animer les jeux d'eau du château de Versailles il fallait procéder aux lâchers dans le Grand lit de rivière en évitant la formation de vagues, pour limiter l’érosion des berges et le risque – en cas de rigole déjà bien remplie – de submersion. C'est pourquoi un bassin de dissipation de l’énergie hydraulique a été creusé en demi-cercle (d’où son nom de « haricot ») sur le Grand lit de rivière qui passe en contrebas de l'étang du Perray. De plus, un étang de pêcherie est situé en amont du haricot. Lors des vidanges des étangs, une partie des poissons était orientée vers ce type d'étang dans lequel des pêches pouvaient être organisées. Aujourd’hui, cet étang de pêcherie n'est plus utilisé. Histoire Créée en 1684 par Vauban à l’initiative de Louis XIV, l’étang du Perray fait partie du système hydraulique qui alimentait par gravitation le parc du château de Versailles jusqu’en 1977. Aujourd’hui la gestion de l’étang est confiée au Syndicat Mixte d'Aménagement et de Gestion des Étangs et Rigoles (SMAGER) chargé du fonctionnement hydraulique, de la qualité de l’eau et de la préservation du milieu. Environnement L’étang et ses berges sont labellisés Zone naturelle d'intérêt écologique, faunistique et floristique (ZNIEFF) de type 1. Sur ses berges, les magnocariçaies et les roselières abritent des espèces de plantes protégées : le Pâturin des marais (Poa palustris) et le Stellaire glauque (Stellaria palustris), très localisées en Île-de-France. Du fait des grèves vaseuses exondées on rencontre le Bident radié (Bidens radiata), protégé en Île-de-France, et la Menthe pouliot (Mentha pulegium). L’étang ouvert à la pêche abrite un grand nombre de poissons : gardons, rotengles, carassins, tanches, brèmes carpées, carpes, sandres, brochets, perches et truites. Références Voir aussi Articles connexes Rivière du Roi Soleil Hydraulique du parc du château de Versailles Liens externes « Syndicat Mixte d'Aménagement et de Gestion des Etangs et Rigoles (SMAGER) » Portail des lacs et cours d'eau Portail des Yvelines
Hôtel Gonthier d'Auvillars

L'Hôtel Gonthier d'Auvillars, également appelé hôtel Gaulin, est un hôtel particulier de la ville de Dijon situé au 11 rue Pasteur, dans son secteur sauvegardé. Histoire Hôtel construit au XVIIIe siècle pour les Gonthier d'Auvillars, famille également détentrice sur le même terrain d'un autre hôtel particulier bâti antérieurement et donnant aux 18-20 rue du Petit Potet. La porte monumentale et ses vantaux sont inscrits aux monuments historiques par arrêté du 24 avril 1929. Description Galerie Notes et références Voir aussi Articles connexes Liste des monuments historiques de Dijon Liens externes Ressource relative à l'architecture : Mérimée Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de Dijon Portail des monuments historiques français
Maison forte de Lavaux

La maison forte de Lavaux, est une ancienne maison forte, des XIVe siècle, centre de la seigneurie de Lavaux qui relevait du château de Dyo, qui se dresse sur la commune de Dyo dans le département de Saône-et-Loire, en région Bourgogne-Franche-Comté. Situation La maison forte de Lavaux est située dans le département français de Saône-et-Loire sur la commune de Dyo, à la lisière du bois de la Gueurce. Histoire La maison forte dépendait à l'origine du château de Dyo. Guichard Raffin en est en 1392 le premier seigneur connu. Au XVIe siècle, le fief est la possession de la famille de Martel. Ces derniers le vende en 1594 à Louise de Chantemerle, veuve de Jean de Dyo. Au XVIIIe siècle, Lavaux est entre les mains de la famille de Damas. Au XXe siècle le château devient la propriété de la famille Sardagne. Depuis 2019, la maison appartient au comte Guillaume de Chastellux. Description Le château se présente sous une forme quadrangulaire et comprend une habitation prolongée d'une grange et d'une écurie, bâti à l'emplacement du logis primitif. Le site fut remanié lors de sa transformation en domaine agricole. Il subsiste de l'époque médiéval une partie de l'enceinte ainsi qu'une tour circulaire coiffée d'une poivrière. Cette dernière assurait sa défense par des archères à étrier. Le dernier niveau de la tour abrite un pigeonnier. Voir aussi Bibliographie [Jean-Marie Jal 2013] Jean-Marie Jal, Les châteaux du Brionnais Xe – XVIIIe siècle : Histoire et patrimoine rural en Bourgogne du Sud no 7, Saint-Christophe-en-Brionnais, Les Éditions du Centre d'études des patrimoines - Pays Charolais-Brionnais, 2013, 49 p. (ISBN 979-10-91041-01-0), p. 40. Articles connexes Architecture militaire au Moyen Âge Maison forte Fortification Liste des châteaux de Saône-et-Loire Dyo Autres sources http://jdeb71.fr/wp/les-monuments/le-chateau-de-lavaux/ Notes et références Portail des châteaux de France Portail de Saône-et-Loire
Château de Buffières

Le château de Buffières est situé sur la commune de Montbellet en Saône-et-Loire, sur une petite éminence. Description De l'ancienne enceinte rectangulaire, il ne subsiste plus que des pans de muraille auxquels s'appuient des bâtiments à usage agricole, une tour d'angle et un massif donjon rectangulaire jouxtant une tour à cinq pans. Le château, propriété privée, ne se visite pas. Il fait l’objet d’une inscription au titre des monuments historiques depuis le 17 avril 1992. Cette inscription concerne le donjon, la tourelle d'escalier à vis et la tour Ouest. Historique XIIe siècle : un premier château, siège d'une des quatre anciennes baronnies du Mâconnais, est tenu par la maison de Montbellet. Fin XIIIe siècle : le château est rasé sur décision du Parlement de Paris à la suite des exactions d'Alard de la Tour, son propriétaire, à l'égard de ses vassaux et des voyageurs traversant ses bois. XVe siècle : le château est rebâti au hameau de Buffières, peut-être par un Montbellet ou par Louis de Montregnard, seigneur du lieu par son mariage avec Jeanne de Chandié, baronne de Montbellet. 1550 : mariage de Philippe de Lugny, dame d'Igé et de Flacé, fille d'Antoine de Lugny et de Philiberte de Saligny, avec Guillaume de Maugiron ; le fief est acquis par la famille Maugiron. 1685 : le domaine est vendu à des fermiers par la famille de Maugiron, pourvue de multiples fiefs. XVIIIe siècle : la baronnie est acquise par Jean-Baptiste Giraud, issu d'une famille lyonnaise, dont la famille conservera la propriété durant près de deux siècles. Fin XIXe siècle : dernier représentant de la famille Giraud à posséder le domaine. Bibliographie François Perraud, Le Mâconnais historique, Protat frères Imprimeurs, Mâcon, 1921. Françoise Vignier (sous la dir. de), Le Guide des Châteaux de France. 71 Saône-et-Loire, Éditions Hermé, Paris, 1985. Notes et références Voir aussi Articles connexes Liste des châteaux de Saône-et-Loire Liste des monuments historiques de Saône-et-Loire Portail des châteaux de France Portail des monuments historiques français Portail de Saône-et-Loire
Abadia de Vézelay

L'abadia de Vézelay va ser construïda l'any 859 per Geoffroy, abat de Vézelay, el qual imposà el culte de Maria Magdalena, convertint immediatament el poble en un lloc de pelegrinatge. La reputació de l'abadia permet al poble prosperar i es converteix en una ciutat que atreu cada vegada més pelegrins com el duc de Borgonya Hug II i la seva cort l'any 1084. O, més tard, Bernat de Claravall (Sant Bernat) que ve per a predicar la segona Croada (1146), Felip II de França i Ricard Cor de Lleó, abans de la seva sortida per a la Tercera Croada (1190), o també Lluís IX (1248). L'any 1096 l'abat Artaud comença una ampliació, es construeix un nou cor i un nou creuer. Els treballs duraran fins a 1104 i solament es conservarà la nau. Al juliol del 1120, a la vetlla de Santa Magdalena, l'estructura de l'abadia es cala foc i s'enfonsa (causant la mort de 1127 persones). Es construirà una nova nau que s'acabarà l'any 1138. L'any 1185 comença la construcció d'un nou cor i creuer d'estil gòtic. L'any 1217, s'hi instal·len els franciscans. El declivi comença amb la troballa a Sant Maximim de noves relíquies de Santa Magdalena. L'any 1537 se secularitza i se substitueixen els monjos pels canonges. L'any 1790, l'abadia es torna una simple església parroquial i posteriorment, en 1796, es ven com un bé nacional. L'any 1840 s'encomana la restauració del que quedava de l'edifici original i salvar-lo de la ruïna a Eugène Viollet-le-Duc, car havia sofert molts danys amb el saqueig dels hugonots (1569), l'amartellement de les escultures del timpà (1793) i el llamp que va caure sobre la Volta Sant Miquel (1819). S'acaba l'any 1876 amb el lliurament de les relíquies de Santa Maria Magdalena i el restabliment dels pelegrinatges, aturats de nou a partir de 1912. L'any 1920, se li dona el rang de basílica i els pelegrinatges poden tornar a continuar. Finalment, el 1979 és declarada Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO. Referències
Vézelay, Szent Magdolna apátsági templom

A vézelay-i apátság (más néven Szent Magdolna-bazilika) Benedek-rendi apátság Vézelay-ban (ejtsd: vezöle), Franciaországban, Burgundia Yonne megyéjében. A templom és a domb 1979 óta a világörökség része. Történet A vézelayi benedekrendi apátságot a 9. században alapították. 1050 körül a szerzetesek azt állították, hogy ők őrzik Mária Magdolna ereklyéit, amelyeket a Szentföldről hozott magával a 9. századi alapító Badilo. Vézelay az egyik kiindulópontja volt a spanyolországi Santiago de Compostelába irányuló francia zarándoklatoknak. A zarándokok számának növekedése miatt 1104. április 21-én új apátságot kezdtek építeni, de az építkezés költségeinek növekedésével annyira meg kellett emelni az adókat, hogy a parasztok fellázadtak és megölték az apátot. Itt imádkozott Clairvaux-i Szent Bernát a második keresztes hadjárat sikeréért 1146 húsvétján VII. Lajos francia király előtt. I. Richárd angol király és II. Fülöp francia király itt találkoztak 1190-ben és három hónapot töltöttek az apátságban, mielőtt elindultak volna a harmadik keresztes hadjáratba. A száműzött Thomas Becket Vézelay-t választotta 1166-ban, hogy kihirdesse II. Henrik angol király legfőbb híveinek kiközösítését és kiközösítéssel fenyegesse meg magát a királyt is. A főhajó 1165-ben leégett, akkor építették újjá jelenlegi formájában. Vézelay hanyatlása egybeesett azzal a hírrel, hogy 1279-ben megtalálták Mária Magdolna testét Saint-Maximin-la-Sainte-Baume-ban. Ezt a helyet az Anjou-házból származó II. Károly nápolyi király patronálta, és Domonkos-rendi konventet építtetett. A Domonkos-rendi szerzetesek hamarosan híresztelni kezdték az ereklye csodatételeit. A francia forradalom után Vézelay-t az összeomlás veszélye fenyegette. 1834-ben az újonnan kinevezett műemlékvédelmi felügyelő, Prosper Mérimée felhívta erre a figyelmet, és a fiatal építészt, Eugène Viollet-le-Duc-ot bízták meg, hogy felügyelje az átfogó restaurálást 1840 és 1861 között. Források Művészettörténeti cikk az apátságról (angol) Az apátság ma (francia) Képek Vézelay Az Unesco világörökségi listáján
Basílica e Colina de Vézelay

A Abadia de Vézelay ou Basílica de Santa Maria Madalena é um mosteiro Beneditino da cidade de Vézelay no departamento de Yonne construída em Arquitetura românica e danificada durante a Revolução Francesa. É Património Mundial da UNESCO desde 1979. História A Basílica foi fundada como um mosteiro da antiga vila romana de Vercellus (mais tarde chamada Vézelay). A vila passou pela regência da Dinastia carolíngia e transferida para o controle de Girart de Rossilhão. Os dois conventos foram salteados pelos mouros no século VIII e o outro foi incendiado pelos Normandos. No Século IX a Abadia foi reformada sob a orientação de Badilo, que se afiliou a Abadia de Cluny. Vézelay também foi parte dos Caminhos de Santiago. Em meados de 1050, os monges de Vézelay quiseram manter e guadar as relíquias de Maria Madalena trazidas da Terra Santa. Tempo depois um monge de Vézelay escobriu uma cripta sob a Basílica de Saint-Maximin-la-Sainte-Baume na Provença representando uma das passagens bíblicas em que Jesus foi ungido em Betânia (Israel) por uma mulher, que os monges acreditavam ser Maria Madalena. Os monges transferiram o relicário para Vézelay e o guadaram na Abadia, assim a Abadia de Vézelay se tornou um bom exemplo da arquitetura românica. Vézelay permaneceu como local de pergrinação por muito tempo até a Reforma Protestante, quando os Huguenotes danificaram as relíquias. Para aliviar a superlotação de fiés na Abadia, uma nova igreja começou a ser erguida e dedicada em 21 de abril de 1104. Porém, a construção da nova igreja custou caríssimo para a região e os camponeses realizaram um montin e mataram o monge chefe. Após a Revolução Francesa, Vézelay ficou a beira de um colapso. Em 1834, o recém-nomeado inspector dos monumentos históricos franceses, Prosper Mérimée anunciou uma grande restauração da Abadia que foi realizada entre 1840 e 1861. Desde 1920 ostenta o título de Basílica. Ligações externas (em francês) Site oficial de Vézelay. (em francês) Ficha da basílica de Vézelay Planos da basílica (em francês) Ficha da basílica no Structurae (em francês) Basílica de Vézelay no Lormes.net
Скания АБ

Скания (на шведски: Scania AB) е голяма компания в Швеция, производител на тежки превозни средства, автобуси, камиони, влекачи, контейнеровози, самосвали, както и на дизелови двигатели с приложение в тежката индустрия и корабоплаването. Създадена е през 1891 година, като основната част от компанията се намира в Сьодертеле. По-късно Scania създава подразделения и оперира в 54 държави. Компанията има и заводи за асемблиране в страни от Африка, Азия и Европа. През 2008 година компанията осигурява 35 000 работни места в цял свят. История Компанията е основана през 1891 година, като стартира дейността си с производство на железопътни товарни и транспортни вагони. Двадесет години по-късно железопътната компания се слива с дружество, фокусирано в производството на машини. Така компанията излиза на изцяло нов пазар, на който оперира като лидер. През 1911 година стартира производството на автобуси, камиони и автомобили. През 1936 година е представен първият дизелов двигател на компанията, а скоро след това подобрява двигателя си с технология за директно впръскване – иновация за времето си. През 1969 година компанията демонстрира най-мощния дизелов двигател с мощност 730 конски сили. През 2014 година Volkswagen придобива 90,5% от капитала на Scania срещу 9 млрд. щатски долара Постижения „Тежкотоварен автомобил на годината“ за Европа – 1988 г. През 2010 година Scania въвежда екологичния стандарт Euro 6 в своите тежкотоварни камиони, което допреди това е смятано от експертите в бранша за невъзможно или крайно нерентабилно. С това си действие компанията реализира рекордни икономии, изпълнение на екологичните норми и продажби. Компанията заема 38-о място в ТОП 100 на най-устойчивите компании в света. Източници
Scania

Akciová společnost Scania (přesněji Scania AB) je jedním z největších švédských výrobců nákladních automobilů, autobusů a lodních a průmyslových motorů. Skupina zaměstnává celosvětově kolem 49 000 zaměstnanců (rok 2020). V současnosti je Scania jediným výrobcem v Evropě, který vyrábí tahače s osmiválcovými motory. Je výrobcem nejsilnějšího motoru s 770 koňmi. Historie Scania (latinské jméno regionu Skåne) byla založena v roce 1891 v Malmö. Zabývala se jak výrobou nákladních vagónů pro švédské státní železnice (Statens Järnvägar), tak výrobou válcovaného hutního materiálu. Produkci nákladních automobilů se Scania věnuje od roku 1903. Po fúzi se společností Vabis (Vagn Aktie Bolaget I Södertälje v roce 1911 a vzniku firmy Scania-Vabis) bylo sídlo společnosti přeloženo do Södertälje. V roce 1919 byla celá výroba orientována pouze na nákladní automobily. V období po první světové válce však poptávka po nich prudce klesla a i kvůli silné deflaci společnost v roce 1921 zbankrotovala. Ještě v tomtéž roce však byla se stejným názvem založena znovu. Scania-Vabis jako úspěšný podnik s rozvinutou sítí obchodních zastoupení a opravářských dílen pro autobusy a nákladní automobily byla od roku 1948 navíc i generálním importérem Volkswagenu ve Švédsku. V roce 1969 se společnost sloučila s firmou Saab pod jménem Saab-Scania. V roce 2000 vyrobila Scania své miliónté vozidlo. Od roku 1991 je Scania opět samostatnou společností. V roce 2000 získala skupina Volkswagen AG za částku okolo 3 miliard marek 18,7 % kapitálu a 34,0 % hlasů ve správní radě. V roce 2019 firma byla ze 100% součástí skupiny Volkswagen. 86,65% akcií vlastnila firma Traton a 13,35% společnost MAN (obě taktéž součásti koncernu VW). Fotogalerie Výrobní závody Centrála firmy je ve švédském městě Södertälje. Kromě toho má Scania výrobní provozy i jinde ve Švédsku, Evropě i ve světě. Södertälje, Švédsko Luleå, Švédsko Oskarshamn, Švédsko Zwolle, Nizozemsko Meppel, Nizozemsko Angers, Francie Lahti, Finsko Słupsk, Polsko Petrohrad, Rusko (společně s MAN) São Paulo, Brazílie Tucumán, Argentina Johannesburg, Jihoafrická republika Odkazy Reference Literatura Die Fahrzeuge von Scania, ISBN 3-613-01491-2 Die Geschichte der Scania Feuerwehrfahrzeuge, Podszun (1997), ISBN 3-86133-181-0 Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Scania na Wikimedia Commons Oficiální stránky
Scania

A Scania a világ vezető busz, tehergépkocsi, valamint tengeri és ipari motorokat gyártó cégeinek egyike. Európai és latin-amerikai gyártóegységekkel és 32 000 munkavállalóval területének egyik legjövedelmezőbb cége. Története Az 1891-ben alapított svéd Scania ma már több mint 100 országban tevékenykedik, és körülbelül 46 000 főt foglalkoztat. A kutatás és fejlesztés központja Svédországban található. Ma a Volkswagen-csoporthoz tartozik. A név eredetileg egy bicikligyártó céget jelölt (ez volt a mai társaság elődje), de 1911-ben csődbe mentek, ekkor alakult meg a ma is létező, kamionokat és buszokat gyártó cég. Tankokat és más katonai járműveket is készítettek. Több cég is megpróbálta megvenni a Scaniát az évek során, például a Volvo vagy a MAN AG is. A társaság a Saab anyavállalata volt 1969-től 1995-ig. 2006-ban a MAN-hoz, és így a Volkswagenhez került a Scania. A márka kamionjairól és buszairól lett híres az egész világon. Különlegesség, hogy korábban sportautót is terveztek, de sikertelensége miatt nem dobták piacra. 2016-ban 73 100 tehergépkocsit, 8300 autóbuszt, valamint 7800 ipari és hajómotort adtak át ügyfeleiknek. Nettó értékesítési árbevételük megközelítette a 104 milliárd svéd koronát, amelynek mintegy 20 százaléka a szolgáltatásokhoz köthető. A Scania Hungária Kft. 100%-os leányvállalat és a Scania termékek hivatalos importőre Magyarországon. A biatorbágyi importőr tevékenységen kívül 5 saját tulajdonú kirendeltséggel és Kaposváron 1 szerződött partnerrel rendelkezik, amelyeken keresztül Scania vontatókat és buszokat értékesít és szervizel, így Nagykanizsán, Lébényben, Budapesten, Szegeden és Tiszaújvárosban várják ügyfeleiket. A Scania Hungária Kft. a Közép-Európai Régió tagja, prágai központtal. A régió tagjai Magyarország, Csehország és Szlovákia. Galéria L, LB, 2, 3 sorozat 4 sorozat PRGT sorozat (2004) PRGS sorozat (2016) Források The Wall Street Journal Global Brands Magazine Design Week Jegyzetek További információk Hivatalos oldal (több nyelv)
Scania (azienda)

Scania AB è un'azienda svedese produttrice di veicoli industriali e motori Diesel, con sede a Södertälje in Svezia, controllata da Traton (Gruppo Volkswagen). Il nome Scania deriva dalla contea omonima. Logo Il segno di riconoscimento dell'azienda è un grifone rosso (stemma della contea di Scania) su sfondo blu. Storia La sua storia iniziò nel 1900 con la Vagnfabriksaktiebolaget i Södertelge; nel 1911 veniva creata la Scania-Vabis fondendo la Maskinfabriksaktiebolaget Scania con la Vagnfabriksaktiebolaget i Södertelge; l'azienda all'epoca della prima guerra mondiale produceva vari tipi di veicoli, leggeri e pesanti, compresi camion e autobus. La Scania precedentemente faceva parte del gruppo Saab, multinazionale svedese, che produce aerei militari e civili nonché, nel recente passato, autovetture. Produzione I trattori stradali Scania sono considerati molto robusti e hanno la possibilità di adattarsi a diversi climi in tutto il mondo. La Scania ha catene di montaggio in Europa a Södertälje in Svezia, Angers in Francia e Zwolle nei Paesi Bassi; in Brasile a San Paolo, in Argentina a Colombres (Tucumán) ed in Sudafrica a Durban. La produzione odierna è distinta su quattro livelli di veicoli: medio pesanti (con cabina P, cioè ribassata), pesanti stradali con cabina P, G, R o S (cioè rialzata) e pesanti da cava anch'essi con cabina P, G, R, o S. la gamma di motori spazia dal 6 cilindri in linea al potente 8 cilindri a V. (520-580-650-730 CV). Secondo Scania, dal 2016 le nuove cabine di guida possiedono lo stesso livello di qualità, comodità e materiali delle autovetture di gamma alta. Modelli Oggi in produzione Autobus F94HA/HB/IB K94EB/IB/UB K114EB/IB K124EB/IB L94IB/UA/UB N94UA/UB N280UA/UB Citywide (LF ed LE) Omnidekka (N94UD) - Autobus a due piani OmniLine (IL94IB) OmniLink (CL94UA/CL94UB) OmniCity (CN94UA/CN94UB) OmniCity (N94UD) Serie-K Serie N OmniLink (Serie-CK) OmniCity (Serie-CN) Interlink Scania Touring Autocarri Serie L Serie P Serie G Serie R Serie S Serie XT Streamline Next Generation Fuori produzione Autobus Autocarri Serie L Serie LB Serie 2 82, 92, 112, 142 Serie 3 93, 113, 143 Serie 4 94, 114, 124, 144, 164 Serie T Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Scania Collegamenti esterni (MUL) Sito ufficiale, su scania.com. Scania Trucks & Buses (canale), su YouTube. (EN) Scania, su Enciclopedia Britannica, Encyclopædia Britannica, Inc.