NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Église Saint-Marcel d'Iguerande

L'église Saint-Marcel d'Iguerande est une église de style roman du XIe siècle consacrée à saint Marcel, après l'avoir été à saint André. Elle se situe à Iguerande en Saône-et-Loire (région Bourgogne-Franche-Comté), dans la région historique du Brionnais. Protection L'église est classée au titre des monuments historiques depuis un arrêté du 22 octobre 1913. Historique L'église a été construite entre la fin du XIe siècle et le début du XIIe siècle. Elle appartenait à des moines de l'Ordre de Saint-Benoît, au diocèse de Mâcon, à l'archiprêtré Beaujeu. Elle est placée en 1088 sous le patronage clunisien de la Prieure de Marcigny. Elle a été restaurée par la Direction des monuments historiques à la fin des années 1970. Description L'église est située sur une hauteur et domine le cours de la Loire. Jean Virey a dessiné le plan de l'église, en 1890 Intérieur L'église d'Iguerande, de plan cruciforme, est dite à nef obscure, comme l'église Saint-Pierre-aux-Liens de Varenne-l'Arconce et l'église Saint-Germain-et-Saint-Benoît de Saint-Germain-en-Brionnais, qui sont dépourvues de fenêtres hautes. Elle comporte une nef principale à trois travées, flanquée de deux bas-côtés, un transept saillant, une triple travée de chœur, une abside centrale et deux absidioles semi-circulaires en retrait. Les travées de la nef sont voûtées en plein cintre, séparées par les arcs doubleaux à double rouleau. Les bas-côtés sont voûtés d'arêtes et communiquent avec la nef par de grandes arcades en plein cintre. Une belle coupole octogonale sur trompes s'élève à la croisée du transept. Les piliers sont de plan carré, cantonnés de demi-colonnes engagées, surmontées de chapiteaux sculptés ornés de motifs végétaux ou de personnages fantastiques. Extérieur L'église d'Iguerande présente un aspect robuste et massif, assez épuré. Le clocher Le clocher est de plan carré et comporte deux étages de baies séparés par une corniche. L'étage supérieur est le plus orné. Il est percé, sur chaque face, de deux baies géminées. Le clocher est couvert d'une pyramide à faible pente et à tuiles creuses. La façade Le portail occidental est surmonté d'un tympan nu, encadré par une archivolte composée d'un gros tore retombant latéralement sur deux colonnes à bases et chapiteaux sculptés de motifs végétaux, notamment de grenades, fruit symbole de l'immortalité. Divers Une réalisation de plâtrerie est exposée dans l'église. Il s'agit d'un chef-d'œuvre de compagnonnage qui valut à son auteur, Pascal Fontaine, le titre de meilleur ouvrier de France 1990. Notes et références Voir aussi Liens internes Liste des monuments historiques de Saône-et-Loire Art roman en Saône-et-Loire Brionnais Diocèse d'Autun Liens externes Ressources relatives à la religion : Clochers de France Observatoire du patrimoine religieux Ressources relatives à l'architecture : Mérimée Structurae .Le site sur l'art roman en Bourgogne, Iguerande. Portail du catholicisme Portail de l’architecture chrétienne Portail de Saône-et-Loire Portail des monuments historiques français
Abadia de Tournus

L'abadia de Tournus o de Sant Filibert fou un establiment religiós benedictí a Tournus, departament de Saône-et-Loire a la regió de Borgonya-Franc Comtat, encara conservat en gran part sent un dels principals del romànic a França. El 175 Tournus fou un campament romà; el 177 s'hi va instal·lar un cristià de nom Valerià, fugint de les persecucions i va evangelitzar la zona. Fou decapitat el 179 i fou enterrat al lloc on després va estar la cripta de l'església, esdevenint lloc de culte clandestí. Al segle iv es va construir un oratori després de l'Edicte de Milà. Al segle vi Gregori de Tours esmenta un santuari al lloc i el rei Guntram de Borgonya hi va implantar un monestir de fundació reial. El 731 fou damnat pels sarraïns. El 19 de març del 875 Carles el Calb va donar l'abadia i el poble de Tournus als monjos de Sant Filibert de Noirmoutier. Els monjos s'hi havien instal·lat des de 863 com a protecció contra els normands i van portar les relíquies de Sant Filibert. Entre 889 i 1316 l'abadia encunyà moneda. Aimí fou abat del 928 al 946 i sota el seu govern es va produir la invasió dels hongaresos (936-937) que va damnar les edificacions. El 960 fou elegit abat Esteve, que va fer reconstruir tota l'abadia i el 979 les relíquies de Sant Filibert foren traslladades a un sarcòfag. Wagó fou abat del 980 al 1008. El 16 d'octubre del 1006 va patir un incendi. En el segle xi i xii es van fer diverses construccions i així destaquen l'abat Bernier (1008-1028) sant Ardaí (1028-1056), Pere I (1066-1105) i Francó de Rouzay (1114-1120). El 1140 s'hi van traslladar les relíquies de Sant Ardaí. El palau abacial es va construir al segle xv i el 1498 l'abadia fou donada en comanda; el 1562 fou saquejada pels hugonots i va acabar suprimida el 1627 i s'hi van establir canonges regulars fins al 1785 esdevenint propietat comunal el 1790. El culte va retornar el 1802 i declarada monument històric el 1840 fou restaurada de 1841 a 1851 per l'arquitecte Charles-Auguste Questel. El document del 875 es va donar a Châlons-sur-Saône confirmant les possessions de l'abadia entre les quals el priorat de Godet al Velai. Està subscrit per Sigebud de Narbona i altres bisbes entre els quals Guiu de Velai, Aganulf de Gavaldà, Gilbert de Nimes, Abbó de Magalona, Alaric de Besiers, Frodoí de Barcelona, Teuter de Girona i Eteri de Viviers. Bibliografia Gérard Denizeau - Histoire visuelle des Monuments de France - Larousse - París - 2003 - pàgines 44-47 - ISBN 2035052017 Raymond Oursel - Bourgogne romane (setena edició) - Editions Zodiaque - La Pierre-qui-Vire - 1979. Enllaços externs Abadia de Sant Filibert Abadia de Sant Filibert Art roman - La Bourgogne romane - Abbaye Saint-Philibert de Tournus Arxivat 2015-09-23 a Wayback Machine. Centre international d'études romanes - Abbaye Saint-Philibert. Architecture religieuse en Occident - Abbaye Saint-Philibert
Benediktinerabtei Tournus

Die Benediktinerabtei Tournus ist ein ehemaliges Benediktinerkloster in der burgundischen Stadt Tournus in Frankreich. Geschichte Das Kloster wurde an der Stelle errichtet, an der der Heilige Valerian bestattet war, der 178 das Martyrium für den Christusglauben erlitt. 875 siedelte hier Karl der Kahle Benediktinermönche an, die von ihrer früheren, von den Normannen bedrohten Abtei Noirmoutier auf einer Atlantikinsel vor der Loire-Mündung die Reliquien des Heiligen Philibert mitbrachten. Vorher machten sie eine Zwischenstation in Notre Dame de Cunault an der Loire, wo an einer Bündelsäule des Mittelschiffs auf einem Kapitell in halber Höhe Szenen aus dem Leben des Heiligen Philibert dargestellt sind. Die bestehende Kirche von Tournus wurde damals für das neue Kloster vergrößert. 937 wurden das Kloster und die Kirche jedoch zerstört und nach 949 wiedererbaut. Im Jahr 1007 brannten große Teile des Klosters nieder, die Klosterkirche wurde etwa ab 1020 erneut errichtet. Am 11. Februar 1120 wurde das neue Kirchengebäude durch Papst Calixt II. geweiht. 1627 wurde das Benediktinerkloster aufgelöst und durch ein Kanoniker-Stift ersetzt. Dieses wurde 1785 ebenfalls aufgelöst. 1790 fiel der Besitz durch die Französische Revolution (1789–1799) an die Stadt Tournus. Ab 1802 konnten in der Kirche wieder Gottesdienste abgehalten werden. Von 1841 bis 1851 wurde die Kirche unter Leitung des Architekten Charles-Auguste Questel restauriert. Klosterbauten Die Abteikirche ist als Monument historique (‚historisches Denkmal‘) denkmalgeschützt. Weitere geschützte Teile des ehemaligen Klosters sind die Ziegelei (tuilerie du Moutier) aus dem 16. Jahrhundert, der Turm der Trésorier (auch Aumonerie) aus dem 17. Jahrhundert, Reste der alten Schutzmauer, der Turm von Quincampoix und die Kurtine, die sich im Osten daran anschließt, die beiden Türme am Eingang zur Klosteranlage, der Turm namens Le Portier an der Ecke der Rue Fénelon, die Reste des frühromanischen Kreuzgangs mitsamt dem Brunnen und der Arkade, die „Flucht nach Ägypten“ (la fuite en Egypte) genannt wird, außerdem das zweigeschossige Abtshaus aus dem 15. Jahrhundert, der dreischiffige Kapitelsaal aus dem 13. Jahrhundert, das Refektorium und zwei alte Weinkeller aus dem 12. Jahrhundert, die Les Grandes Caves (‚die großen Keller‘) genannt werden. Klosterkirche Diese Kirche gehört zu den bedeutendsten frühromanischen Sakralbauten Frankreichs. Sie wurde ab 1000 gebaut und 1019 geweiht. Die Seitenschiffsjoche sind mit Kreuzgratgewölben geschlossen. Das Querhaus wird von der Kuppel des Vierungsturmes aus dem 12. Jahrhundert beherrscht. Literatur Baukunst der Romanik in Europa. 6. Auflage. Umschau Verlag, Frankfurt a. M. 1959, u. a. S. XV Tournus. In: Marianne Bernhard: Klöster. Hundert Wunderwerke des Abendlandes. Karl Müller Verlag, Erlangen 1994, S. 84 f. Tournus. In: Frankreich. 12. Auflage. Verlag Karl Baedeker, Ostfildern 2007, S. 297. Bernhard Laule, Ulrike Laule, Heinfried Wischermann: Kunstdenkmäler in Burgund. Darmstadt 1991, S. 465 ff. Weblinks Einzelnachweise
Church of St. Philibert, Tournus

The Church of St. Philibert, Tournus is a medieval church, the main surviving building of a former Benedictine abbey, the Abbey of St. Philibert, in Tournus, Saône-et-Loire, France. It is of national importance as an example of Romanesque architecture. History In 875 Charles the Bald gave Tournus to a community of monks who came to the locality with the relics of Saint Philibert. The monks had fled Viking raids on Noirmoutier, and had previously stopped at Saint-Philbert-de-Grand-Lieu. Noirmoutier was the location of the first recorded Viking raid on continental Europe, when raiders attacked the monastery in 799. Around 863 the monk Ermentarius wrote a history of the transfer of the monastery and the relics of Philibert of Jumièges. The abbey was damaged by a Hungarian invasion in 936/937. The abbey was closed in the seventeenth century and St. Philibert became a collegiate church. Like many other churches in France, it was secularised as a Temple of Reason during the French Revolution. Roman Catholic worship resumed after the Concordat of 1801 formally ended the period of dechristianisation. Architecture According to a tradition, a tenth-century abbot began construction of the present building. Some sources follow tradition in suggesting that construction began before 1000. However, current thinking is that the earliest parts of the church are eleventh century. It is in the early First Romanesque style of Burgundy, which began to use further Romanesque and early Gothic styles during the beginning of the 11th century. The church is set in a fortified enclosure, and defence was evidently a factor in the design of the building. The west front can be described as "lithic" in that it has heavy masonry walls and few windows. Interior The nave is roofed with barrel vaulting, supported on tall cylindrical columns. The barrel vault is unusual in that it is transversal: instead of one long barrel running along nave, the vault consists of multiple smaller barrels running across the nave. This arrangement helps the engineering by avoiding lateral thrust but it "is not beautiful and was never repeated." Conservation The church was included in the list of historic monuments of 1840. Like others on the list, the building required conservation work which it received under the direction of the preservationist architect Charles-Auguste Questel. See also French Romanesque architecture High medieval domes Church of Saint-Philbert-de-Grand-Lieu Saint-Philibert de Noirmoutier Abbey References Books Curé, Henri; Virey, Jean (1905). Saint-Philibert de Tournus (in French). Paris: A. Picard. p. 503. Juenin, Pierre (1733). Tournus. Nouvelle Histoire de l'abbaye de St-Filibert et de la ville de Tournus (in French). Dijon: Antoine de Fay. Miré, Georges de; Valléry-Radot, J. (1955). Saint-Philibert de Tournus. Inventaire monumental, vol. 1 (in French). Paris.: CS1 maint: location missing publisher (link) External links First Romanesque in France, Pictures of St. Philibert at Tournus and St. Martin at Chapaize Tournus page on the site Bourgogne Romane
Szent Filibert-templom (Tournus)

A Szent Filibert-templom Franciaországban, Tournusben (Saône-et-Loire megye, Burgundia régió) található és az egyik legjelentősebb korai román stílusú templom Franciaországban. Kr.u. 1000-ben kezdték építeni és 1019-ben szentelték fel. A templom védőszentje, Szent Filibert, akinek a relikviáit a normann kalandozások idején szállították ide a noirmoutier-i kolostorból, ahol elhunyt, és ahol eredetileg eltemették. A templomnak nagy a művészettörténeti jelentősége és több szempontból is az elkövetkező évtizedek fejlődésének előhírnöke volt. A háromhajós bazilika mindegyik hajója öt boltozatos, van egy kereszthajó, valamint újításként szentélykörüljáró és szentélykoszorú, valamint a nyugati végében egy szintén háromhajós előcsarnok, felette pedig egy felsőtemplom. Források Pevsner, Nikolaus: Europäische Architektur von den Anfängen bis zur Gegenwart. München 1973, 81. o. További információk
Klášter Fontenay

Klášter Fontenay je francouzský cisterciácký klášter nedaleko Montbardu severozápadně od Dijonu, v oblasti Côte-d'Or v Burgundsku. Klášter byl založen v roce 1118 Bernardem z Clairvaux a jedná se o nejstarší zachovalý cisterciácký klášter. Od roku 1981 je zapsán na seznamu Světového dědictví Unesco. Historie Konvent založili mniši vyslaní Bernardem z mateřského kláštera Clairvaux vedení jeho bratrancem Godefroyem de La Roche-Vanneau. Jednalo se po klášteru Trois-Fontaines o teprve druhý dceřiný konvent Clairvaux založeného krátce před tím (1115). Mniši se usadili v údolí v místě poustevny bratrů Martina a Milona. Rozrůstající se komunita se 1130 přesunula do prostornější části údolí, které jim poskytl Bernardův strýc Raynard z Montbardu. Vlhké a podmáčené místo museli mniši nejdříve odvodnit, sanovat a vymýtit, aby zde mohli postavit nový klášter. Ten získal latinské jméno Fontenaium („plovoucí na pramenech“). Mnichům ve Fontenay věnoval Bernard svoje první rozsáhlejší dílo De Gradibus humilitatis et superbiae (O stupních pokory a pýchy). V roce 1139 se do kláštera uchýlil norwichský biskup Ebrard z Arundelu, oběť pronásledování ze strany krále. Klášteru věnoval své jmění a byl pohřben ve zdejším kostele, který 1147 vysvětil papež a člen cisterciáckého řádu Evžen III. Ve 12. a 13. století klášter vzkvétal, získával dary, těšil se přízni papežů a králů a stal se mateřským klášterem dalších konventů. Za stoleté války byl klášter vypleněn Angličany a pak znovu skupinami žoldnéřů. Nový rozkvět Fontenay zažilo za opata Jeana Frouarda (1459–1483). V 16. století se klášter dostal do finančních potíží a budovy přestaly být udržovány. Chátrající refektář byl v 18. století zbourán a za Francouzské revoluce mniši z kláštera uprchli. Opuštěný klášter zakoupil roku 1820 Elie de Montgolfier, příslušník známého rodu vynálezců horkovzdušných balonů, a umístil sem papírnu. Další tovární objekty pak vznikaly v okolí. V roce 1905 celý klášterní areál získali noví majitelé Éduard a René Aynardovi, kteří začali jeho pečlivé zrestaurování a rekonstrukci do původní středověké podoby. V roce 1981 byl klášter zapsán na seznam Světového dědictví UNESCO. Popis Klášterní kostel je trojlodní bazilika s transeptem a hlavní lodí zaklenutou valenou klenbou s lomenými oblouky. Na jihu ke kostelu přiléhá rajský dvůr lemovaný křížovou chodbou s arkádou tvořenou dvojicemi oblouků nesených sdruženými sloupy. Křížová chodba zpřístupňuje jednotlivé prostory kláštera jako je kapitulní síň nebo prostorný sál sklenuté žebrovou klenbou. V patře se nachází rozlehlý dormitář zastřešený po požáru v 15. století krovem v podobě obráceného lodního trupu. V areálu se nacházejí i hospodářské stavby jako například mohutný věžovitý holubník. Nejvýznamnější je rozlehlá kovárna s prostory žebrově klenutými na sloupy, která byla vybavena vodním hamrem. Galerie Reference Literatura Roux, Julie: Les Cistercien MSM, Vic-en-Bigorre 2003. ISBN 2-911515-69-2 (francouzsky) S. 98–105 Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Klášter Fontenay na Wikimedia Commons Oficiální stránky (francouzsky)(anglicky)
Fontenay (kloster)

For alternative betydninger, se Fontenay. (Se også artikler, som begynder med Fontenay) Cistercienserklostret i Fontenay er et af Cistercienserordenens munkeklostre i kommunen Montbard i departementet Côte-d'Or i Frankrig. Klostret blev grundlagt af Sankt Bernard af Clairvaux i 1118, kun få år efter at han forlod klostret i Cîteaux og grundlagde klosteret i Clairvaux. Fontenays kloster ligger i et lille skovklædt dalstrøg 60 km nordvest for Dijon. Det havde en stærk udvikling i 1100- og 1200-tallet og var under kongelig beskyttelse. Klostret blev plyndret under hundredårskrigen og huguenotkrigene. Efter en tids stagnation blev refektoriet nedrevet af munkene i 1745. Klostret blev lukket under den franske revolution og blev brugt som papirfabrik frem til 1902. I det meste af denne tid blev det ejet af slægten Montgolfier. Klosteret blev i 1905 købt af Édouard Aynard og restaureret. Bortset fra det nedrevne refektorie, består næsten alle de oprindelige bygninger: kirken, dormitoriet, selve klosteret, kapitelsal, varmestue, dueslag og en smedje. Alle bygningerne er opført i Romansk stil, med en nyere abbedbolig samt en sygeafdeling. Klosteret er et af de ældste og mest komplette Cistercienserklostre i Europa og blev UNESCO verdensarvssted i 1981. Klosterkirken blev bygget mellem 1139 og 1147 og indviet til pave Eugenius 3.. Det har en korsformet grundflade, med et 66 meter langt og 8 meter bredt skib, med to sideskibe og et tværskib som måler 19 meter. Klosteret måler 36x38 meter. kapitelsalen er hvælvet og bæres oppe af kraftige søjler. Det store dormitorium er dækket af et loft af træ fra 1400-tallet. Kilder og henvisninger Officielt websted Arkiveret 11. juli 2017 hos Wayback Machine l'Abbaye de Fontenay Arkiveret 23. januar 2020 hos Wayback Machine (Hjemmeside)
Opatija Fontenay

Opatija Fontenay je bivši cistercitski samostan u mjestu Marmagne u blizini Montbarda, u francuskom departmanu Côte-d'Or. Ovaj markantni burgundski samostan je osnovao sam Sveti Bernard 1118. godine. Svojom crkvom, klaustrom, refektorijem, spavaonicama, pekarom i kovačnicom, predstavlja jedinstven primjer ideala samodostatnosti koju su prakticirali rani cistercinski redovnici. Kao jedan od najstarijih i najočuvanijih cistercinskih samostana, dospio je na UNESCOv popis mjesta svjetske baštine u Europi 1981. godine. Povijest Opatiju je osnovao Sveti Bernard od Clairvauxa 1118. godine, samo nekoliko godina nakon što je napustio opatiju Cîteaux kako bi osnovao opatiju Clairvaux. Smještena u maloj šumovitoj dolini 60 km sjeverozapadno od Dijona, doživjela je snažan procvat u 12. i 13. stoljeću. Godine 1139. biskup Norwicha, Ebrard, prognan iz Engleske, našao je sklonište u opatiji Fontenay. Godine 1147. opatiju je posvetio papa Eugen III., da bi u 13. stoljeću bila pod zaštitom francuskih kraljeva (najprije Sveti LujLuja Svetog 1259. g.). U stogodišnjem ratu (vojska engleskog kralja Edvarda III. 1359. g.), ali i tridesetogodišnjem ratu, opatija je opljačkana. Nakon toga, opatija je počela ubrzano propadati, te su ju redovnici naposljetku sami srušili refektorij 1745. godine. Tijekom Francuske revolucije opatija je zatvorena i pretvorena u tvornicu papira, u vlasništvu obitelji Montgolfier sve do 1902. godine. Opatiju je otkupio Édouard Aynard 1905. g. i potpuno je restaurirao. Osim srušenog refektorija, u originalnom romaničkom stilu obnovljeni su gotovo svi dijelovi negdašnje opatije: crkva, spavaonica, klaustar, soba za grijanje (caldarium), golubarnica i kula, dok su kasnije dodane opatijske spavaonice i bolnica. Danas se te građevine nalaze okružene modernim travnjacima i održavanim humcima. Arhitektura Crkva opatije Fontenay je građena od 1139. do 1147. godine kada ju je i posvetio papa Eugen III. Ona ima križni plan, s glavnim brodom dugim 66 i visokim 8 metara; s dva bočna broda i transeptom dugim 19 metara. Klaustar je 36 x 38 metara, dok su samostanske zgrade nadsvođene teškim kamenim lukovima. Velika spavaonica ima strop od kestenovih trupaca iz 15. stoljeća. Vanjske poveznice Službene stranice opatije Fontenay UNESCOve stranice s pojedinostima Fotografije i povijest Arhivirana inačica izvorne stranice od 28. rujna 2007. (Wayback Machine)
Abdij van Fontenay

De Abdij van Fontenay is een voormalige cisterciënzer abdij in de gemeente Marmagne in het departement Saône-et-Loire (regio: Bourgogne-Franche-Comté), De abdij wordt beschouwd als een goed voorbeeld van de 12e-eeuwse cisterciënzer bouwkunst, waar volledige afzondering mogelijk was door de architectuur en de ligging in een afgelegen en groene vallei. Deze abdij is vernoemd naar de fonteinen die haar tuinen versieren. In 1981 werd de abdij toegevoegd aan de lijst met werelderfgoed van UNESCO. Stichting De Abdij van Fontenay is gesticht door de heilige, mysticus en abt Bernardus van Clairvaux in 1118. De abdij is gebouwd vanwege woningnood in de hermitage die de monniken aanvankelijk betrokken. Tot in de zestiende eeuw kende de abdij een grote bloei. Ze overleefde de Franse Revolutie vrij goed en kwam in 1820 in handen van de gebroeders Montgolfier. De abdij werd in het begin van de twintigste eeuw in haar oude glorie hersteld door bankier Édouard Aynard. Architectuur Wat het meest opvalt is, na binnenkomst door het poortgebouw, de abdijkerk in romaanse stijl uit de tijd van de stichter zelf, gebouwd dankzij de giften van de bisschop van Norwich die hier schuilde voor zijn belagers, en ingewijd in 1147 door paus Eugenius III. De indrukwekkende soberheid, die Bernardus sterk benadrukte in zijn strikte observantie van de kloosterregel van Benedictus van Nursia, typeert de kerk. Zeker wanneer de zon op de witte muren weerkaatst, lijkt de kerk, ondanks de bescheiden afmetingen (66 meter lang en 30 meter breed), enorm groot en overdonderend. Het grondplan van de kerk volgt het vaste patroon van de cisterciënzer bouwkunst. Verder zijn er nog een slaapzaal (dormitorium) en een kloostergang bewaard gebleven. Abdij als rustplaats De abdijkerk werd de laatste rustplaats voor de echtgenote van Odo IV van Bourgondië, Johanna en hun zoon Filips.Ook Johanna, ooit verloofd met Amadeus VI van Savoye en dochter van Filips werd in de abdijkerk begraven. Galerij Externe link (en) Beschrijving op de werelderfgoedlijst van UNESCO (en) (fr) Officiële website van de Abbaye de Fontenay