Katedrála Saint-Étienne (Auxerre)

Katedrála svatého Štěpána v Auxerre (francouzsky Cathédrale Saint-Étienne d'Auxerre) je římskokatolická gotická katedrála nalézající se ve francouzském městě Auxerre v departementu Yonne v regionu Bourgogne-Franche-Comté. Katedrála je zasvěcena svatému Štěpánovi, prvnímu mučedníkovi církve. Na seznam francouzských historických památek (Monument historique) byla katedrála zařazena již v roce 1840. K nejvýznamnějším prvkům katedrály patří chór v raně gotickém stylu z první poloviny 13. století, vitráže z 13. a 14. století a umělecky hodnotná absidální kaple s ochozem. Pozoruhodná je také sochařská výzdoba portálů, tři velká růžicová okna, vitráže z 16. století, průčelí příčné lodi, krypta a středověké fresky. Celý komplex představuje vynikající ukázku gotické architektury Burgundska. Historie Současná katedrála je v pořadí již pátým chrámem, který na tomto místě od 5. století stojí. Původní kostel přestal časem kapacitně dostačovat, proto zde svatý Amatre (biskup v letech cca 386–418) nechal vybudovat novou, prostornější svatyni. Pozdější biskup Desiderius (svatý Didier z Auxerre, 603–621) k ní nechal přistavět apsidu zdobenou mozaikou se zlatým podkladem, která vznikla po vzoru kostela v Autunu. Tato stavba však na konci 9. století zcela lehla popelem. Třetí svatyně vznikla za episkopátu biskupa Hérifrieda (887–909). Také tuto katedrálu ale zničil požár, který v roce 1023 zpustošil i velkou část města. Následně nechal Hugues de Chalon postavit románskou katedrálu. Nový kamenný kostel vysvětil v roce 1057 biskup Geoffroy de Champallement. Jeho chór lemovaly dvě věže a kvůli svahu svažujícímu se k řece Yonne byl postaven na kryptě, která sloužila jako základy. V době úmrtí Huguese de Chalon však stavba ještě nebyla hotová – z vitráží v chóru byly dokončeny pouze ty v zadní části a zvonice sahaly jen po okraj střechy. Chrám dostavěl až biskup Robert de Nevers (1076–1084), který navíc nechal v kryptě prorazit dva otvory, aby do ní přivedl více světla. Výstavba gotické katedrály (1220–1550) Stavba současného gotického chrámu začala v roce 1215 za episkopátu biskupa Guillauma de Seignelay. Jako základ posloužila původní rozlehlá románská stavba, ze které se dodnes dochovala krypta z 11. století. Demoliční a stavební práce byly zahájeny současně v prostoru chóru (nad kryptou) a u jižní věže hlavního západního průčelí. Nástupci Guillauma de Seignelay však pro stavbu neměli takové nadšení, takže práce postupovaly jen pomalu. Severní věž byla nakonec dokončena až v roce 1547. Kolem roku 1235, po skončení episkopátu Henriho de Villeneuve (1220–1234), byla dokončena hrubá stavba chóru. V návaznosti na to začalo osazování vitráží v ochozu, které trvalo až do roku 1250. Poté se sice rozběhly práce na západním průčelí a hlavní lodi, ale postupovaly velmi pomalým tempem. Na konci 13. století musel chór projít statickým zajištěním kvůli problémům s rovnováhou sil v konstrukci. V roce 1300 byla zahájena stavba jižního ramene příčné lodi s portálem zasvěceným svatému Štěpánovi. Tympanon tohoto portálu získal sochařskou výzdobu kolem roku 1320. Na začátku 14. století byla stržena stará románská loď, aby uvolnila místo nové gotické. Samotná loď pak vznikala v letech 1320–1350 a mezi lety 1345 a 1355 k ní přibyly boční kaple. Postup prací však výrazně zbrzdily útrapy spojené se stoletou válkou. Jižní boční loď tak byla dokončena až kolem roku 1378 a na začátku 15. století se ještě vůbec nezačalo pracovat na severním rameni příčné lodi ani na věžích. Vitráže v hlavní lodi byly osazeny v letech 1390–1410 a v roce 1403 si katedrální kapitula objednala u tesaře Odona Gauthiera dveře pro západní průčelí. V roce 1415 byla zahájena stavba severního ramene příčné lodi. Tamní portál byl zasvěcen svatým auxerrské diecéze, zejména svatému Germanovi, svatému Peregrinovi a svatému Amatrovi. Sochařská výzdoba tympanonu tohoto portálu pochází z doby kolem roku 1415, ale celá severní část byla kompletně dokončena až za episkopátu Jeana III. Bailleta (1477–1513). Klenby hlavní lodi byly vybudovány v roce 1478 a roku 1500 konečně započaly práce na severní věži. Její druhé patro bylo dokončeno v roce 1525 za biskupa Françoise I. de Dinteville (v úřadu 1513–1530). Vzhledem k tomu, že tyto rozsáhlé stavební úpravy vyžadovaly velké množství finančních prostředků, potvrdil král Ludvík XI. v září 1481 svými patentními listy královskou ochranu a privilegia zdejšího chrámu. V roce 1528 osadil sklenář Germain Michel vitrážové okno a rozetu Panny Marie Loretánské v severním rameni příčné lodi. Severní věž byla definitivně dokončena v roce 1543 za biskupa Françoise de Dinteville II. (1530–1554), který byl synovcem svého předchůdce. V roce 1550 byla do jižního ramene příčné lodi osazena vitráž od mistra sklenáře Guillauma Cornouaille, kterou tvoří centrální kruhové okno (oculus) s vyobrazením Boha Otce a osm podlouhlých oken (lancet) s výjevy ze života Mojžíše. Stejný mistr vytvořil také velkou vitráž pro západní průčelí. Od roku 1567 do Velké francouzské revoluce Náboženské války v této době definitivně zhatily veškeré naděje na dokončení západního průčelí i jižní věže. V roce 1567 město vyplenili protestanti pod vedením kapitánů Louise de Blosset, Jeana de La Borde a Françoise Marraffina. Katedrála byla těžce poškozena, proto biskup Jacques Amyot (1571–1593) nechal v roce 1576 zahájit její celkovou obnovu, která zahrnovala i opravu vitráží v chóru. Stavba chrámu tak sice zůstala nedokončená, přesto se však protáhla na více než tři století. Jižní věž nebyla nikdy postavena. V roce 1690 byl zničen zdejší labyrint, který se v katedrále prokazatelně nacházel již v roce 1334. Roku 1764 došlo k demolici renesančního letneru, který nechal původně vybudovat François I. de Dinteville. Nahradily ho chórové mříže od pařížského uměleckého kováře Dhumiera. Tyto mříže doplňovaly dveře od Sébastiena-Antoina Slodtze, vyrobené podle návrhů architekta Claude-Nicolase Ledouxe. Velká francouzská revoluce přinesla budově i jejímu vnitřnímu vybavení obrovské škody. V roce 1790 bylo místní biskupství zrušeno a krátce nato se katedrála proměnila v Chrám Rozumu. Chórové lavice i mříže byly rozebrány, aby mohl v chóru vzniknout stupňovitý amfiteátr pro republikánské ceremonie. Vzácná zlatnická díla byla roztavena. Nádherná socha umírajícího svatého Štěpána u hlavního oltáře od sochaře Louise-Claudea Vassého unikla zkáze jen díky tomu, že ji revolucionáři přejmenovali na „umírajícího Marata ve vaně“. Vážně ohroženy byly také vitráže, jejich výměna za obyčejné čiré sklo by však byla příliš nákladná, takže k jejich odstranění naštěstí nikdy nedošlo. Krypta katedrály nakonec posloužila jako sklep pro prefekta departementu, který tehdy sídlil v nedaleké budově bývalého biskupství. Od roku 1801 do současnosti V roce 1840 byla katedrála zásluhou Prospera Mériméeho zařazena na seznam historických památek. Po celé 19. století pak v chrámu probíhaly rozsáhlé restaurátorské práce. V letech 1844–1848 restauroval Eugène Viollet-le-Duc zdejší kryptu, kde zpevnil pilíře, obnovil původní okenní otvory a položil novou dlažbu. Roku 1866 byla pod vedením architekta Piéplua zahájena velká obnova samotné gotické katedrály. V letech 1866–1880 restaurovali a doplňovali vitráže bratři Vessièresové, v letech 1925–1930 na jejich práci navázal sklenář David. Během prusko-francouzské války v roce 1870 zasáhlo katedrálu přibližně deset pruských dělových koulí. Jedna z nich naneštěstí zcela roztříštila nádhernou vitráž v pravé části závěru osové kaple, která pocházela z první poloviny 13. století. Od roku 2001 probíhá generální rekonstrukce celé katedrály. Finančně se na ní podílí stát, region Burgundsko, departement Yonne a město Auxerre. Tato obnova se týká především střešních krytin svatyně a celkové opravy velkého západního průčelí, s důrazem na restaurování tří portálů a jejich sochařské výzdoby. Rozměry Katedrála je postavena v gotickém slohu (s lomeným obloukem) a dosahuje těchto parametrů: Exteriér Západní průčelí Hlavní průčelí budovy má trojúhelníkový profil, ale působí nesourodým dojmem kvůli chybějící jižní věži, jejíž základnu kryje pouze provizorní střecha. Čtyři výrazně vystupující opěrné pilíře dělí průčelí vertikálně na tři části. Severní (levá) boční část se skládá z pěti pater, přičemž poslední z nich tvoří samotnou severní věž (zvonici). Centrální část průčelí má tři podlaží: portál, rozetové okno a štít. Jižní boční část, kde měla původně stát jižní věž, zahrnuje pouze přízemí s portálem, druhé patro a část třetího patra sahající do výšky centrálního štítu. Západní průčelí zdobí bohatý rostlinný dekor v podobě tzv. krabů, které jsou uspořádány do svislých pásů nebo tvoří souvislé plochy. V přízemí se nacházejí tři portály oddělené mohutnými opěrnými pilíři. V dolní části střední sekce se nachází monumentální hlavní portál s obrovským prolamovaným vimperkem (ozdobným štítem). Jeho vrchol částečně zakrývá o něco zapuštěné rozetové okno o průměru přibližně 7 metrů. Archivolta tohoto okna vyplňuje celý prostor průčelí mezi oběma věžemi. Nad rozetou se tyčí třetí a poslední podlaží střední části, které tvoří štít v pozdně gotickém (flamboyantním) stylu. Na něj navazuje balustráda a polovina galerie. Ty měly původně propojovat obě věže, k čemuž však kvůli absenci jižní věže nikdy nedošlo. Západní portály Veškerá sochařská výzdoba tří portálů byla vytesána z velmi odolného vápence z oblasti kolem města Tonnerre. Přestože sochy v 16. století poničili hugenoti, představuje zdejší výzdoba mimořádně hodnotný celek a patří k nejkrásnějším ukázkám sochařství 13. století. Centrální portál (portál Posledního soudu) Tympanon hlavního portálu nese vyobrazení Posledního soudu. Kristus jako Soudce zde sedí mezi klečící Pannou Marií a Janem Křtitelem. S tímto tématem souvisí i ostění portálu, kde jsou zpodobněny moudré a bláznivé panny přicházející k Poslednímu soudu, jehož scéna je vyobrazena na překladu. Jednotlivé oblouky archivolty obsahují sošky apoštolů a zdobí je celkem 66 různých výjevů. Niky v dolní části ostění (podnoži) obsahují sochy, které v 16. století hugenoti dekapitovali (připravili o hlavy), takže je dnes nelze identifikovat. Spodní část soklů zdobí basreliéfy v podobě medailonů. Tyto medailony představují jemná a mistrovská sochařská díla vrcholného středověku (13. století). Na levé straně zachycují příběh Josefa Egyptského, na pravé straně podobenství o marnotratném synovi. Některé z těchto reliéfů překvapivě zobrazují postavy spojené s pohanskou antickou mytologií – k vidění je zde například spící Erós, mladý satyr nebo Herkules. Pravý portál Nachází se v přízemí nedokončené jižní věže a je nejstarším portálem celé budovy. Stejně jako celá spodní část jižní věže pochází z úplně první fáze výstavby katedrály na počátku 13. století. Tympanon i oblouky archivolty zachycují výjevy z Kristova dětství a ze života Jana Křtitele. Tympanon je rozdělen do tří horizontálních pásů (registrů). Horní pás zobrazuje stětí Jana Křtitele a předání jeho hlavy Salome, dceři Herodiady. Prostřední pás zachycuje Křest Kristův. Spodní pás pak zobrazuje scény z dětství Jana Křtitele: Navštívení Panny Marie, Narození a Obřezání. Podnože portálu zdobí různé výjevy, například milostný příběh Batšeby a krále Davida. K vidění jsou zde také sošky symbolizující filozofii a sedm svobodných umění. Napravo od tohoto portálu se nachází monumentální vysoký reliéf, který zobrazuje Šalamounův soud. Levý portál Tympanon tohoto portálu nese vyobrazení Korunování Panny Marie jejím synem, Ježíšem Kristem. Sochy v obloucích archivolty vyprávějí příběhy ze života Panny Marie a jejích rodičů – svatého Jáchyma a svaté Anny. Ve spodní části severního (levého) portálu lze obdivovat mimořádně zdařilé basreliéfy, které ilustrují knihu Genesis a stvoření světa. Vysoká umělecká kvalita zobrazení rostlin, zvířat a lidí má poukazovat na nádheru původního, nezkaženého světa. Prvotní hřích však toto božské dílo narušil. Vyobrazená Noemova archa zde pak stojí jako symbol spásy a pomoci, kterou Bůh lidstvu nabízí. Věže Severní věž a schodišťová vížka Výstavba severní věže byla zahájena kolem roku 1250, ale práce se brzy zastavily. Po dokončení portálu v její základně stavba po více než dvě století téměř nepostupovala. Teprve na samém počátku 16. století se začalo intenzivně pracovat na dokončení západního průčelí, a zejména na vztyčení severní věže. Věž tak byla postavena převážně v pozdně gotickém (flamboyantním) stylu a její stavba byla dokončena v roce 1547, pravděpodobně kvůli zavěšení zvonů. Tato impozantní a mohutná stavba, která slouží zároveň jako zvonice katedrály, dosahuje stejné výšky jako věže pařížského chrámu Notre-Dame a skládá se z pěti pater. Nad portálem v přízemí se nacházejí tři patra s prázdnými nikami, které jsou zakončeny malými vimperky. Páté, nejvyšší patro pak ukrývá zvony. Její střecha je upravena jako čtyřúhelníková terasa lemovaná balustrádou. Celkovou optickou mohutnost věže výrazně zjemňují nárožní opěrné pilíře, které sahají až k samotnému vrcholu, jsou bohatě zdobené a zakončené majestátními fiálami. Na severovýchodní straně věže se po celé její výšce táhne široká a masivní osmiboká schodišťová vížka se střílnovými okny, která s věží stavebně splývá. Ukrývá dlouhé točité schodiště vedoucí z přízemí až na vrchol. Vížka je zakončena velmi elegantní renesanční přilbou s lucernou, na jejímž vrcholu je vztyčen kříž tvořící nejvyšší bod celé katedrály. Jižní věž Jižní věž měla být původně symetrickou obdobou věže severní, jak bylo u velkých gotických chrámů té doby zvykem. Dokončena však byla pouze první dvě patra, protože v 16. století dali kanovníci přednost financování obnovy oratoře pro sochu Panny Marie. Základy věže jsou přesto mimořádně masivní, až kyklopské. V přízemí, napravo od rozlehlého narthexu za portálem, dosahuje jižní stěna této věže tloušťky přes čtyři metry. K tomu je navíc nutné připočítat nárožní opěrné pilíře, které vystupují do prostoru o více než dva metry. Tato obrovská zeď pokračuje směrem na východ v úrovni prvního klenebního pole hlavní lodi, kde zabírá veškerý prostor odpovídající boční kapli. Přímo v této gigantické kamenné mase u narthexu je zabudováno točité schodiště. Napravo od průčelí jsou dodnes patrné pozůstatky bývalé kaple Panny Marie Divotvorné (Notre-Dame-des-Vertus) ze 16. století, která byla zbořena v roce 1780. Severní fasáda a severní portál příčné lodi Mezi severní věží a transeptem podpírají hlavní loď čtyři opěrné oblouky, které oddělují pět klenebních polí. Vnější opěrné pilíře jsou zakončeny fiálami. Stejně jako na celém chrámu jsou všechny opěrné oblouky prolamované. Jejich hustě řazené sloupky nesou masivní a odolnou krycí stříšku (chaperon), která přispívá ke statickému zpevnění celého opěrného systému. Svrchní střešní žlaby, které vedou od dlouhé galerie podél základny střechy, odvádějí vodu na stříšky opěrných oblouků. Ty mají na hřbetě koryto, které obchází horní část pilířů a končí dlouhým chrličem. Tento systém odvodnění střechy je použit po celém obvodu budovy – u hlavní lodi, chóru i ramen příčné lodi. Pilíř čtvrtého opěrného oblouku hlavní lodi, těsně před příčnou lodí, nese dva oblouky současně: jeden podpírá hlavní loď a druhý transept. Okna bočních kaplí mezi jednotlivými pilíři mají téměř v každém poli jiný tvar a velikost. Průčelí severního ramene příčné lodi má poměrně „klasickou“ kompozici. Stejně jako jižní průčelí odpovídá schématu, které známe u většiny ostatních velkých gotických katedrál v severní Francii, jako jsou Chartres, Amiens nebo Paříž. Je sevřeno mezi dva mohutné nárožní pilíře a tyčí se do výšky přibližně 45 metrů. Spodní část průčelí zaujímá monumentální portál s dvoukřídlými dveřmi a středovým pilířem (trumeau). Portál vrcholí vysokým vimperkem v ještě vrcholně gotickém (paprskovém) stylu. Horní polovinu průčelí vyplňuje obrovské vitrážové okno v pozdně gotickém (flamboyantním) stylu, které tvoří rozetové okno v horní části a osmidílné podlouhlé okno pod ním. Celou kompozici korunuje krásný trojúhelníkový štít, rovněž pozdně gotický, lemovaný dvěma vysokými, bohatě zdobenými věžičkami (fiálami). Portál tohoto průčelí je zasvěcen svatým biskupům z Auxerre, zejména svatému Peregrinovi, svatému Amatrovi a především svatému Germanovi, jehož život a zázraky jsou vyobrazeny na tympanonu. Socha svatého Germana původně zdobila středový pilíř portálu. Portál tohoto ramene příčné lodi je navíc symbolicky orientován směrem k opatství Saint-Germain, kde jsou dodnes uloženy světcovy ostatky. V nároží mezi severním ramenem příčné lodi a chórem katedrály se tyčí schodišťová vížka čtvercového půdorysu, která ukrývá točité schodiště spojující přízemí s horními patry budovy. Vížka je po celé výšce prolomena střílnovými okny a zastřešena elegantní jehlancovou střechou v podobě osmibokého sanktusníku. Jižní portál příčné lodi Na obou stranách jižního portálu se nacházejí dvě reliéfní pole, na nichž je vyobrazeno celkem osm žen. Každá z těchto postav zosobňuje vědní obory vyučované na středověkých univerzitách. Jedná se o čtyři přírodovědné obory tvořící tzv. quadrivium (aritmetika, astronomie, geometrie a hudba), tři humanitní obory zvané trivium (dialektika, gramatika a rétorika) a celou skupinu doplňuje filosofie. Některé z postav lze snadno rozpoznat podle atributů, které daný obor symbolizují: filosofii představuje žena s korunou na hlavě, hudba je zosobněna ženou držící dva zvonky a geometrii zastupuje postava pracující s kružidlem. Interiér Chór Architektura chóru (kněžiště) je mimořádně pozoruhodná. Tento prostor, vybudovaný v letech 1215–1245, představuje mistrovské dílo gotického sakrálního umění. Skládá se ze čtyř obdélníkových klenebních polí a hlubokého sedmibokého závěru (o délce 12 metrů). Podobně jako hlavní loď a příčná loď má i chór třípatrovou kompozici (přízemní arkády, slepé triforium a vysoká okna). Za triforiem, které zdobí jemná a elegantní arkáda z tenkých sloupků, probíhá ochozová chodba. Pilíře přízemních arkád zakončují hlavice s rostlinnými motivy. Některé z nich, zejména v samotném závěru, jsou velmi štíhlé a válcové. Celý prostor díky tomu působí neobyčejně ladným a lehkým dojmem. Chór uzavírá mříž ve stylu Ludvíka XV., kterou vytvořil Sébastien-Antoine Slodtz. V kněžišti se nacházejí také chórové lavice ze 16. století a retábl (oltářní nástavec), nad nímž se tyčí mramorová socha umírajícího svatého Štěpána od Louise-Claudea Vassého, zachycující světcovo ukamenování. Ochoz, kaple a vitráže Z chórového ochozu se otevírá rozlehlá osová kaple čtvercového půdorysu (mariánská kaple). Je zaklenuta desetidílnou klenbou, jejíž žebra se sbíhají do středového svorníku a dosedají na velmi štíhlé přípory, z nichž některé mají v průměru pouhých 25 centimetrů. Ochoz kněžiště i osová kaple jsou vyzdobeny řadou narativních (figurálních) vitráží, které vznikly v první polovině 13. století – tedy o několik let dříve než vitráže ve vysokých oknech chóru. Celkem 15 oken ochozu obsahuje 32 podlouhlých oken (lancet) s vitrážemi z první poloviny 13. století. Ty zachycují různá náboženská témata, například životy svatých a mučedníků, výjevy ze Stvoření světa nebo Vtělení Páně. Od svého osazení ve 13. století prošly katedrální vitráže několika vlnami obnovy. K první rekonstrukci došlo po náboženských válkách kvůli škodám, které napáchali protestanti. Druhá obnova následovala v 19. století během celkové rekonstrukce chrámu a k poslední velké opravě došlo ve 30. letech 20. století. Během druhé světové války byly vitráže v roce 1939 kompletně demontovány, aby se předešlo jejich zničení při případném bombardování, a zpět na své místo se vrátily až po skončení války v roce 1945. Míra dochování těchto středověkých skleněných prvků je plně srovnatelná s dvěma dalšími významnými katedrálami ze 13. století, konkrétně s katedrálami Notre-Dame v Chartres a Saint-Étienne v Bourges. Sokl vnější zdi ochozu pod vitrážemi zdobí pás slepých arkád s krásnými vyřezávanými hlavami. Ty zpodobňují především proroky a sibyly. Na severní straně ochozu se nachází deskový obraz ze 16. století, který zobrazuje Ukamenování svatého Štěpána. Do pravé boční lodi chóru se otevírají tři boční kaple postavené v 16. století, z nichž jedna ukrývá katedrální poklad. Na levé straně pak s chrámem komunikuje velmi stará sakristie z 12. století. Má čtvercový půdorys a její klenby se sbíhají do jediného masivního středového pilíře. Hlavní loď Hlavní loď má třípatrovou kompozici, kterou tvoří přízemní arkády, slepé triforium a vysoká okna. Na rozdíl od mnohem staršího chóru byla hlavní loď postavena ve stylu vrcholné (paprskové) gotiky. Z tohoto důvodu zde pilíře přízemních arkád postrádají hlavice. Triforium hlavní lodi je nižší a masivnější než v chóru a v každém klenebním poli ho tvoří dvě dvojice sdružených trojlistých arkád. Nad každou dvojicí se nachází kružbový čtyřlist. Díky tomuto uspořádání zabírá triforium méně místa a uvolňuje prostor pro rozměrná vysoká okna, která jsou kompletně vyplněna vitrážemi. Před hlavní lodí se nachází rozlehlý narthex. Samotná loď se skládá z pěti příčně obdélníkových klenebních polí a po stranách ji lemují dvě boční lodi, do nichž se otevírá celkem osm bočních kaplí (čtyři na severní a čtyři na jižní straně). Tyto kaple pocházejí ze 14. století, zatímco klenby byly vybudovány až v následujícím století. Zdejší vitráže vznikly v 15. a 16. století. Velké rozetové okno v průčelí, které pochází rovněž z 16. století, bylo osazeno v roce 1550 a zobrazuje Nebeský koncert. Jeho autorem je mistr sklenář Guillaume Cornouaille. Boční kaple hlavní lodi Boční kaple hlavní lodi nebyly součástí původního projektu stavby. V obou bočních lodích se otevírají čtyři kaple, které odpovídají druhému až pátému klenebnímu poli před křížením lodí. Chronologické pořadí výstavby tří posledních kaplí v jižní boční lodi (v třetím, čtvrtém a pátém poli) je stále nejasné. Panuje však shoda, že všechny pocházejí ze 14. století (kolem roku 1340) a že stavba kaple svatého Ondřeje (druhá kaple v pořadí, ve třetím poli) následovala až po kapli svatého Germana (třetí kaple ve čtvrtém poli). Ačkoliv kapli svaté Anny (čtvrtá a poslední kaple v pátém poli) je stále obtížné historicky zařadit, někteří badatelé (např. Harry Titus z Wake Forest University) se domnívají, že je z nich nejstarší. V této čtvrté kapli se nacházejí katedrální varhany, které byly rekonstruovány v roce 1985. Její stěny zdobí nástěnné malby, které byly objeveny při demontáži starého varhanního nástroje. Příčná loď (transept) Velká vitrážová rozetová okna v severním i jižním rameni příčné lodi pocházejí z 16. století, stejně jako rozetové okno v západním průčelí. Jsou dílem nejlepších umělců v regionu. Rozetové okno a vitráže v severním rameni vytvořil Germain Michel a osazeny byly v roce 1528. Vitráže v jižním rameni jsou dílem Guillauma Cornouaille a pocházejí z roku 1550. Jižní rameno Jižní rameno příčné lodi se skládá ze dvou obdélníkových klenebních polí a jeho kompozice je obdobná jako u chóru. Na východní stěně se kromě velkých arkád vedoucích do ochozu nachází také triforium s tenkými sloupky (výrazně odlišné od triforia v hlavní lodi) a vysoká okna tvořená dvěma lancetami s kružbovou rozetou v nadpraží. Západní stěna má triforium rovněž shodné s chórem (s tenkými sloupky). Klenba tohoto ramene je šestidílná. Čelní stěna, která odpovídá jižnímu průčelí katedrály ve stylu vrcholné (paprskové) gotiky, je v horní části prolomena monumentálním vitrážovým oknem. To tvoří nádherná desetiramenná rozeta nad vysokým osmidílným pásovým oknem (lancetami). Rozeta z roku 1550 zobrazuje Boha Otce obklopeného nebeskými mocnostmi, zatímco spodní okna vyprávějí příběh Mojžíše. Zajímavostí je, že na stavbu samotného jižního ramene se spotřebovalo téměř 5 tun olova. Bylo to dáno především obrovským vitrážovým oknem s rozetou, jehož spojovací prvky jsou kompletně odlity z tohoto kovu (jen na toto okno padlo přibližně 2,5 tuny olova). Pod těmito masivními okny se kromě vstupního portálu nachází esteticky velmi hodnotný pás slepých arkád. Ty původně rámovaly sochy, které se však do dnešních dnů nedochovaly. Zůstaly po nich pouze vyřezávané podstavce, které samy o sobě představují hodnotná umělecká díla. Severní rameno Severní rameno příčné lodi bylo spolu s horní částí západního průčelí a severní věží poslední vybudovanou částí chrámu. Dokončeno bylo v poslední čtvrtině 15. století. Stejně jako jižní rameno má dvě klenební pole, ale je zaklenuto dvěma křížovými čtyřdílnými klenbami. Jeho průčelí je postaveno v pozdně gotickém (flamboyantním) stylu. Čelní stěna nese obrovské vitrážové okno s pozdně gotickou rozetou a osmidílným pásovým oknem pod ní. Tato rozeta, nazývaná rozetou Panny Marie Loretánské (Vierge des Litanies), byla osazena v roce 1528 a zobrazuje řadu postav spojených s kultem Panny Marie. Východní stěna má stejnou kompozici jako chór, avšak triforium s jemnou arkádou se nachází pouze v prvním klenebním poli. Západní stěna svou strukturou naopak odpovídá hlavní lodi a zdobí ji analogické triforium, které probíhá přes obě pole tohoto ramene. V blízkosti dveří stojí socha Jany z Arku, která městem Auxerre prošla v roce 1429. Sochu vytvořil sochař Pierre Vigoureux v roce 1920. Krypta Románská krypta z 11. století se nachází pod kněžištěm (chórem). Přístup do ní vede z jižní části obchozího ochozu horního kostela (tedy po pravé straně chóru). Tato podzemní prostora, jejíž vznik se datuje do roku 1023, představuje nejvýznamnější dochované torzo původní románské baziliky, která předcházela výstavbě současné gotické katedrály. Její vnitřní délka dosahuje 37 metrů. Dispozici krypty tvoří trojlodní prostor zaklenutý románskými křížovými klenbami bez žeber, zakončený polokruhovým závěrem. Celou tuto centrální strukturu obepíná obchozí ochoz (deambulatorium), rovněž s křížovými klenbami, z něhož na východní straně vybíhá osová kaple zastropená konchou. Jednotlivé lodě od sebe oddělují masivní románské sloupy. Unikátní malířská výzdoba Osová (závěrová) kaple vyniká zcela výjimečnými nástěnnými malbami z 12. a 13. století. Věřící i historikové umění zde mohou obdivovat unikátní románskou fresku (z počátku či spíše z poloviny 12. století), která zachycuje velký kříž, čtyři anděle na koních situované v kruhových medailonech a v samotném centru kompozice nádhernou, jinde nedochovanou postavu Krista na bílém koni. Teologický výklad této fresky zůstává dodnes tajuplnou hádankou: jedná se o symbolické vyjádření Kristova triumfu skrze oběť na kříži, nebo o zpodobnění ohlášeného příchodu Krále králů – čtvrtého jezdce z Janovy Apokalypsy? V samotné klenbě (konše) této podzemní kaple se nachází další monumentální freska z konce 13. století, zobrazující Krista Pantokratora (Vševládce). Osová kaple i obchozí ochoz jsou prosvětleny okny vedoucími přímo do exteriéru. Toto neobvyklé stavební řešení podzemních prostor umožnila výrazná svažitost terénu, na němž katedrála stojí a který se na východní straně stavby plynule svažuje k korytu řeky Yonne. Chrámový poklad Zdejší chrámový poklad uchovává četné iluminované rukopisy, vzácné řezby ze slonoviny i dekorovaného dřeva, mistrovská zlatnická díla a také mimořádnou kolekci emailových relikviářových schránek (tumb) z proslulých dílen v Limoges. Velké varhany Původní velké kůrové varhany z 19. století od firmy Anneessens, umístěné v novogotické varhanní skříni, prošly v roce 1952 dispoziční úpravou, kterou provedl varhanář Gutschenritter. V letech 1979 až 1986 však byl nástroj od základu kompletně přestavěn varhanářem Dominiquem Oberthürem ze Saintes. Ten zde vybudoval špičkový moderní stroj se sedmačtyřiceti rejstříky a čtyřmi manuály. Unikátní technické řešení zahrnuje mechanickou hrací trakturu s táhly z uhlíkových vláken, zatímco elektrická rejstříková traktura je vybavena moderním elektronickým kombinátorem. Zvláštním charakteristickým znakem tohoto nástroje je přítomnost horizontálních jazýčkových píšťal – takzvaných španělských trumpet. Po vážném poškození, které na nástroji v roce 2005 napáchala silná bouřka, prošly varhany v letech 2011–2012 generální restaurátorskou obnovou. Zvony Ve zvonici je zavěšen soubor čtyř zvonů určených pro volné zvonění, které spolu ladí do čistého akordu v G dur: Bourdon „Thérèse“: Zvon laděný do tónu g² o hmotnosti 4750 kg, který v roce 1836 odlila zvonařská dílna Cochois. Zvon „Marguerite“: Zvon laděný do tónu h² o hmotnosti 2500 kg, který v roce 1841 odlil lyonský zvonař Jean-Claude II. Burdin. Zvon „Marie-Félicité“: Zvon laděný do tónu d³ o hmotnosti 1800 kg, který v roce 1841 odlil rovněž Jean-Claude II. Burdin. Zvon „Marie-Anne“: Zvon laděný do tónu g³ o hmotnosti 550 kg, odlitý v roce 1841 stejným lyonským zvonařem. Katedrální komplex Katedrály byly v raném středověku obecně doplňovány o vedlejší oltáře, z nichž jeden byl tradičně zasvěcen Panně Marii. V průběhu staletí se pozemky církevního okrsku rozšiřovaly a kolem těchto vedlejších oltářů postupně vyrůstaly samostatné, vzájemně propojené kostely. Celý tento areál byl vnímán jako jeden celek, nazývaný souhrnně „katedrála“, ačkoli se toto označení ve striktním smyslu slova vztahovalo pouze na hlavní z tamních chrámů. V galorománském prostředí se takto formovala specifická katedrální skupina (vícelodní chrámy / dvojkostely), tvořená obvykle třemi kostely: jedním zasvěceným Panně Marii (Notre-Dame), druhým svatému Janu Křtiteli (Saint-Jean-Baptiste / křestní kostel neboli baptisterium) a třetím místnímu mučedníkovi. Jejich vzájemné prostorové uspořádání se v jednotlivých městech lišilo. V Auxerre stál mariánský kostel nejseverněji; uprostřed se nacházel kostel svatého Jana Křtitele a na jižní straně stál hlavní katedrální chrám svatého Štěpána, který byl v Auxerre zvolen za hlavního patrona. Právě kostel svatého Štěpána měl nejvýhodnější polohu pro pozdější velkolepé gotické rozšiřování, neboť stál nejdále od uliční sítě. Ostatní chrámy však zastínil až v průběhu 15. století. Sousední kostel Panny Marie (jehož základy sahaly až do konce 3. století) zůstal stát po dlouhou dobu bez jakýchkoli dispozičních změn. V povědomí obyvatel tvořil tento komplex nedílnou součást městského jádra pod názvem Notre-Dame-de-la-Cité (Panna Maria ve městě). Až do 12. století se samotná katedrála v oficiálních listinách příležitostně označovala jako „kostel svaté Marie a svatého Štěpána“ (Sancta Maria et Sanctus Stephanus), což dokládá například zakládací listina biskupa Alaina z roku 1157. Do té doby byl mariánský kostel také formálně podřízen jáhnovi katedrální kapituly u svatého Štěpána. Kanovnický okrsek Bývalý uzavřený kanovnický okrsek (klausura) se rozkládal jižně od hlavní katedrály. Vznikl ještě před vybudováním prvního městského opevnění, které jej později pojalo do svých hradeb, a tvořil přirozené centrum celé katedrální čtvrti. Většina jeho historických budov, které původně obklopovaly křížovou chodbu, však byla v průběhu věků zdemolována nebo radikálně přestavěna a dnes nejsou přístupné veřejnosti. Do současnosti se dochovala rozměrná obdélníková budova s unikátním krovem z 15. století v podobě obráceného lodního kýlu, ve které sídlí gotická kapitulní síň, a také několik menších fragmentů z románského období. Kanovnické domy (kurie) v okolí byly vybudovány mezi 15. a 18. stoletím a jsou vybaveny rozsáhlými gotickými sklepeními. Pozoruhodnou stavbou v okrsku je kostel svatého Klimenta (Saint-Clément) z přelomu 12. a 13. století, který se na východní straně vyznačuje vysokým štítem a je koncipován jako patrová dvojkaple (dvě nad sebou umístěné kaple) zaklenutá gotickými křížovými žebrovými klenbami. Ve středověku patřil do tohoto urbanistického celku také monumentální biskupský palác (který v současnosti slouží jako sídlo prefektury departementu) a dnes již zaniklé objekty: kolegiátní kostel Notre-Dame-de-la-Cité, starobylé baptisterium Saint-Jean-le-Rond a farní kostel svatého Petra na hradě (Saint-Pierre-en-Château). Literatura Abbé Jean Lebeuf, Mémoire concernant l’histoire ecclésiastique et civile d’Auxerre, sv. 1, 1743, 886 s. Eugène Viollet-le-Duc, Dictionnaire raisonné de l'architecture française du XIe au XVIe siècle, sv. 1 Alain Bataille, Pascal Dibie, Jean-Pierre Fontaine, Jean-Charles Guillaume, Jean-Paul Moreau, Ferdinand Pavy, Line Skorka, Gérard Taverdet et Marcel Vigreux (préf. Henri de Raincourt), Yonne., Paris, Editions Bonneton, avril 1992, 428 s. (ISBN 2-86253-124-3) La Cathédrale Saint-Étienne d'Auxerre, Les Amis de la cathédrale Saint-Étienne d'Auxerre, Auxerre (ISBN 2-914168-05-5) François Collombet, Les Plus Belles Cathédrales de France, Sélection du Readers Digest, Paris (France), 1997 (ISBN 2-7098-0888-9), s. 146-151. Gérard Denizeau, Histoire visuelle des Monuments de France, Larousse, Paris, 2003 (ISBN 2-03-505201-7), s. 104. Camille Enlart, La sculpture des portails de la cathédrale d'Auxerre du XIIIe à la fin du XIVe siècle, in: Congrès archéologique de France. 74e session. Avallon. 1907, Paris/Caen, Société française d'archéologie, 1908, s. 599-626 Alain Erlande-Brandenburg, Histoire de l'architecture française (tome 1), éd. du Patrimoine, Mengès, Paris, 1995 (ISBN 2-856203671) Dieter Kimpel, L'Architecture gothique en France 1130-1270, Flammarion, Paris, 1990 (ISBN 2-08-010970-7) Willibald Sauerländer, Le monde gothique, Gallimard. L'Univers des Formes, Paris, 1989 (ISBN 2-07-011172-5) Harry B. Titus, Jr., The Auxerre Cathedral Chevet and Burgundian Gothic Architecture, In: Journal of the Society of Architectural Historians, č. 1, v. 47. Christian Sapin (dir.), Saint-Étienne d'Auxerre La seconde vie d'une cathédrale, Centre d'Études Médiévales d'Auxerre, Auxerre/Éditions Picard, Paris, 2011, 526 s., (ISBN 978-2-7084-0918-7) Marie-Laure Pain (dir.) et Christian Sapin, Entre groupe cathédral et ensemble monastique, le cas d'Auxerre au milieu du IXe siècle, dans Groupes cathédraux et complexes monastiques : Le phénomène de la pluralité des sanctuaires à l'époque carolingienne, Rennes, Presses universitaires de Rennes, coll. « Archéologie & Culture », 2015 (ISBN 978-2-7535-4259-4), s. 101-108 Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Cathédrale Saint-Étienne d'Auxerre na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Katedrála Saint-Étienne d'Auxerre na Wikimedia Commons