Pont Vell de Mostar

El Pont Vell de Mostar (Stari Most: literalment 'Pont Vell'; en serbi: Стари мост), també conegut com a pont de Mostar (en turc: Mostar Koprusu), és un dels monuments històrics més famosos de l'antiga Iugoslàvia. És un pont otomà del segle xvi reconstruït a la ciutat de Mostar, a Bòsnia i Hercegovina, que creua el riu Neretva i connecta les dues parts de la ciutat. El pont vell es va mantenir dempeus durant 427 anys, fins que fou destruït el 9 de novembre de 1993 durant la Guerra de Bòsnia. Posteriorment, es va posar en marxa un projecte per reconstruir-lo; el pont reconstruït es va obrir el 23 de juliol de 2004. Està inscrit en la llista del Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO des del 2005. La ciutat és la cinquena més gran del país; és el centre del cantó d'Herzegovina-Neretva de la Federació de Bòsnia i Hercegovina, i la capital no oficial d'Herzegovina. El pont es considera una peça exemplar de l'arquitectura islàmica balcànica i fou encarregat per Solimà I el Magnífic el 1557. Va ser dissenyat per Mimar Hayruddin, estudiant i deixeble de l'arquitecte Mimar Sinan, que havia construït molts dels edificis clau del sultà a Istanbul i al llarg del territori de l'imperi. Característiques El Pont Vell de Mostar, a sobre del riu Neretva, que data del segle xvi, sempre ha estat considerat un símbol per la societat multiètnica de Bòsnia. Té una forma geperuda, amb 4 metres d'ample i 30 m de llarg, i una alçada sobre el riu de 24 m. Dues torres fortificades el protegeixen: la torre Halebija al nord-est i la torre Tara al sud-oest, anomenades «els guardians del pont» (en bosnià, mostari), afegides al segle xvii. En lloc de fonaments, el pont té contraforts de pedra calcària units a les parets laterals al llarg dels penya-segats de la riba. Mesurant des d'un nivell de l'aigua de 40,05 m a l'estiu, els contraforts s'erigeixen fins a una alçada de 6,53 metres, des de la qual sorgeix l'arc fins al seu punt més alt. L'inici de l'arc es ressalta amb una motllura de 0,32 metres d'alçada. L'elevació de l'arc és de 12,02 metres. La seva destrucció per les forces croates, en un enfrontament que va durar unes 24 hores, il·lustra gràficament com les relacions entre els bosnians musulmans, els serbis i els croats s'havien deteriorat fins a desembocar en una guerra genocida, el conflicte dels Balcans. Amb l'arribada de la pau se n'iniciaren els treballs de reconstrucció, amb la col·laboració de la UNESCO i d'organitzacions de rescat del patrimoni de la humanitat. Un llarg treball, que es va perllongar durant anys, feu aixecar el nou pont segons els antics mètodes i tradicions. El 23 de juliol de 2004 es va reinaugurar altre cop l'estructura que havia estat construït pels arquitectes otomans feia 500 anys. És un símbol molt important de la reconciliació nacional a Bòsnia i Hercegovina, després d'una guerra que entre 1992 i 1995 va deixar més de 200.000 morts. Història El pont s'estén al llarg de les dues ribes del Neretva, al punt més estret del congost del riu, al nucli antic de Mostar, ciutat a la qual el pont va donar el nom. La presència de roques estables a la mateixa riba van determinar la construcció en aquest punt del riu. La primera referència documental de la ciutat parla d'un pont. El 3 d'abril de 1452, els habitants de Dubrovnik van escriure als seus compatriotes per dir-los que Vladislav Hercegović havia ocupat diversos llocs, inclosos els «Duo Castelli al ponte de Neretua». En una carta del rei Alfons V que data del 1454 el lloc s'esmenta com a Pons (Pont)ː Civitas Pontis terrae o civitate Pontis cum castris et pertinentiis suis. El 1468, Mostar va rebre el nom de Köpruhisar –fortalesa sobre l'aigua–, quan tenia unes 15 cases, en un nucli urbà que es va anar engrandint entorn del Pont. El pont original de pedra, construït a partir de 1557, va substituir el pont penjant de fusta més antic, de precària estabilitat. La construcció va durar nou anys: segons la inscripció, el pont s'acabà el 974 aH, un període de temps comprès entre el 19 de juliol de 1566 i el 7 de juliol de 1567. Poc se sap de la construcció del pont, que es creu que es feu amb morter fet amb clares d'ou, i tot el que s'ha conservat per escrit són records i llegendes i el nom del constructor, Mimar Hayruddin. Carregat amb la pena de mort per construir un pont d'aquestes dimensions sense precedents, Hayruddin es va preparar per al seu propi funeral el dia en què finalment es van retirar les bastides de l'estructura acabada: era l'arc artificial més ampli del món.L'explorador otomà del segle xvii Evliya Çelebi va escriure que el pont «és com un arc de Sant Martí que s'enlaira fins al cel, que s'estén d'un penya-segat a l'altre... Jo, pobre i miserable esclau d'Al·là, he passat per 16 països, però mai no he vist un pont tan alt. Es llança d'una roca a l'altra tan alt com el cel». A mesura que la importància econòmica i administrativa de Mostar creixia amb la presència del domini otomà, el precari pont penjant de fusta sobre el congost de Neretva va requerir una substitució. El vell pont del riu «... era de fusta i estava sostingut per cadenes», escrigué el geògraf otomà Katip Çelebi, i «... es balancejava tant que la gent que el travessava ho feia amb por de morir». El 1566, Mimar Hayruddin va dissenyar un pont del qual es deia que costaria 300.000 drams (monedes de plata). El projecte de construcció de dos anys fou supervisat per Karagoz Mehmet Bey, gendre del sultà Solimà i patró del complex més important de la mesquita de Mostar, la mesquita Hadzi Mehmed Karadzozbeg. Destrucció Un cop destruït el novembre de 1993 durant la Guerra de Bòsnia, el primer pont temporal per substituir provisionalment el pont vell es va obrir el 30 de desembre de 1993, construït en només tres dies per enginyers militars espanyols assignats a la missió de la Força de Protecció de les Nacions Unides (UNPROFOR). Posteriorment, l'estructura temporal es va actualitzar tres vegades, per acabar enllaçant les dues ribes amb un pont atirantat més segur fins a la reconstrucció adequada del pont vell. Els diaris amb seu a Sarajevo van informar que més de 60 obusos havien colpejat el pont abans d'esfondrar-lo. El general croat i criminal de guerra codemnat Slobodan Praljak, en un intent d'absoldre's a si mateix i a les seves unitats militars de la responsabilitat i processament per la destrucció del pont i altres crims comesos durant la guerra, publicà un document anomenat «Com es va destruir el pont vell», en què argumentava que suposadament hi havia una mina explosiva o una càrrega col·locada al centre del pont per sota, que fou detonada remotament, a més del bombardeig, que en va provocar el col·lapse. La majoria dels historiadors rebutgen aquestes afirmacions i discrepen de les seves declaracions. Després de la destrucció del Pont Vell de Mostar, un portaveu dels croats va dir que el destruïren deliberadament, perquè tenia una importància estratègica. Els acadèmics han argumentat que el pont tenia poc valor estratègic i que el seu bombardeig era un exemple de destrucció deliberada de béns culturals. Tenint en compte que les mesquites, les sinagogues i les esglésies de Mostar es trobaven a prop, el pont vell va ser objectiu per la importància simbòlica que tenia per connectar diverses comunitats. Andras Riedlmayer defineix la destrucció com un acte de «matar memòria», en el qual les proves d'un patrimoni cultural compartit i una coexistència pacífica van ser deliberadament destruïdes. Reconstrucció Després del final de la guerra, es van formular els plans per reconstruir el pont. El Banc Mundial, l'Organització de les Nacions Unides per a l'Educació, la Ciència i la Cultura (UNESCO), l Fundació Aga Khan per a la Cultura i el Fons Mundial de Monuments van formar una coalició per supervisar la reconstrucció del Pont Vell i del centre històric de Mostar. Itàlia, els Països Baixos, Turquia, Croàcia i el Banc de Desenvolupament del Consell d'Europa, així com el Govern bosnià, hi van proporcionar finançament addicional. L'octubre de 1998, la UNESCO va crear un comitè internacional d'experts per supervisar-ne els treballs de disseny i reconstrucció. Es va decidir construir un pont al més similar possible a l'original, fent servir la mateixa tecnologia i materials.El pont es va reconstruir en dues fases: la primera, dirigida per enginyers de l'exèrcit hongarès, consistia en l'aixecament de material submergit per a reutilitzar-lo; i la segona, en l'eliminació del pont temporal —una tasca assignada als enginyers de l'exèrcit espanyol— i la reconstrucció del Pont Vell amb tècniques de construcció otomanes per part d'una associació d'empreses d'enginyeria civil dirigida per l'empresa turca d'Ankara ER-BU, amb una pedra calcària de gra fi, procedent de pedreres locals. Els bussejadors de l'exèrcit hongarès van recuperar pedres del pont original dins del riu, tot i que la majoria havien quedat massa danyades per tornar-les a utilitzar. Un any després de la reconstrucció, al 15 de juliol de 2005 el Pont Vell restaurat va ser inclòs a la llista del Patrimoni Cultural Mundial de la UNESCO. Competició esportiva Una competició tradicional s'hi organitza cada any a mitjan estiu (finals de juliol). És tradicional que els joves de la ciutat saltin del pont al Neretva. Com que hi ha 27 metres d'alçada sobre l'aigua, el riu Neretva és molt fred i té en aquell punt 4,5 metres de profunditat, aquesta és una gesta arriscada i requereix habilitat i entrenament. A la ciutat hi ha diversos clubs, que practiquen estils diferents per al salt des del pont, una activitat esportiva que es practica des de fa segles. Vegeu també Història de Bòsnia i Hercegovina. Referències