NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Централна банка БиХ (филијала Бања Лука)

Главна банка Републике Српске Централне банке Босне и Херцеговине Бања Лука је главна организациона јединица Централне банке БиХ за Републику Српску. Активности Главне банке РС су купопродаја домаће валуте, управљање рачунима резерви комерцијалних банака, снабдјевање комерцијалних банака готовим новцем, међубанкарски платни промет, прикупљање статистичких података из банкарског сектора и друге активности у складу са Законом и интерним актима Централне банке. Организациона структура Централне банке БиХ Централна банка БиХ основана је 20. јуна 1997. године Законом о Централној банци који је усвојила Парламентарна скупштина Босне и Херцеговине, и функционише на децентрализованом принципу кроз централу у Сарајеву, три главне јединице од тога једна главна јединица у Републици Српској (Главна банка Републике Српске ЦББиХ Бања Лука) а двије у Федерацији (Сарајево и Мостар) у организационој шеми постоје још и филијале Централне банке у Брчком и на Палама. Нова зграда сједишта банке У августу 2014. отворено је ново сједиште Главне банке Републике Српске у центру Бање Луке на локацији Паскулине циглане. Градња је трајала три године а у њу је уложено 13,72 милиона КМ. До изградње нове зграде Главна банка РС била је смјештена у Пословном центру „Екватор“. Нова зграда има 6.470 метара корисне површине, састоји се од трезорског и административног дијела те помоћних и простора за паркирање. Има и три подземне етаже у којима су смјештене трезорске коморе, гараже, бројачнице новца и помоћне просторије. Трезор банке изграђен је по стандардима Европске уније. Галерија Види још Република Српска Централна банка Босне и Херцеговине Конвертибилна марка Референце Спољашње везе (језик: српски) (језик: хрватски) (језик: бошњачки) Службена страница Централне банке Босне и Херцеговине
Административни центар града Источно Сарајево

Административни центар града Источно Сарајево се налази у Лукавици и служи за администрацију града Источно Сарајево. Радови су завршени 2013. Зграда има око 2.800 квадратних метара површине, од чега око 2.000 квадратних метара користи Град. Овде је смештен кабинет председника Републике Српске, агенција за развој града и ватрогасна служба града. Део зграде је намењен за комерцијалне сврхе, док је 200 квадратних метара издато за СБЕР банку. Референце Спољашње везе Grad Istočno Sarajevo
Dobruško jezero

Dobruško jezero (ili Vraničko jezero) nalazi se u Bosni i Hercegovini i smješteno je u plitkoj krškoj uvali na Dobruškoj Vranici. Nalazi se na nadmorskoj visini od oko 1745 metara te je drugo najviše bosanskohercegovačko jezero, odmah iza Idovačkog jezera na Raduši. Jezero je kružno-eliptičnog oblika, a obala je prilično muljevita. Nema površinskih pritoka, ali se vjerojatno napaja vodom iz sublakustrijskih izvora. U proljeće, nakon otapanja snijega jezero dobiva znatne količine vode te ima znatno viši nivo vode. Pastiri ga koriste za napajanje stoke. Površine je 835 m2, a dimenzija 37 × 30 metara, no u prošlosti je bilo znatno veće, pa je 1928. botanist i limnolog Đorđe Protić zapisao da je jezero „oko 100 metara dugo i 80 široko“, što navodi na zaključak da je jezero u zadnjih stotinjak godina izgubilo oko 60 % površine. Razlog tome su intenzivni procesi eutrofikacije i zatrpavanja, što je pojava koja je karakteristična za ovakav tip jezera, zbog čega ona postepeno nestaju. Proces eutrofikacije je prirodan proces koji se može samo usporiti, ali ne i zaustaviti. Flora i fauna Cijela obala jezera i veći dio njegovog dna su obrasli gustim pojasom vodenih biljaka, a prevladava plivajući mrijesnjak (lat. Potamogeton natans). U jezeri se mogu naći i brojne vrste algi. Okolicu jezera čine livade i pašnjaci koji se postepeno pretvaraju u klekovinu bora i smreke, a uočeni su i pojedinačni primjerci visoke smreke. Protić je još 1928. godine, s obzirom da u jezeru nije bilo riba, da se jezera ekonomski iskoriste poribljavanjem. Izvori
Vodní elektrárna Mostar

Vodní elektrárna Mostar (chorvatsky Hidroelektrana Mostar) se nachází na řece Neretvě v Bosně a Hercegovině, v blízkosti stenojmenného města, u vesnice Vrapčići. Elektrárna byla postavena historicky jako poslední na řece Neretvě, ačkoliv byla projektována již v roce 1953. Stavební práce na hrázi byly zahájeny v roce 1983 a dokončeny roku 1987. Během války v Bosně a Hercegovině byla elektrárenská část stavby poškozená, musela být obnovena a dána do provozu roku 1997. V elektrárně jsou instalovány tři agregátory, použity jsou kaplanovy turbíny. Výrobcem zařízení byla slovinská společnost Litostroj. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Hidroelektrana Mostar na chorvatské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Vodní elektrárna Mostar na Wikimedia Commons
Hidroelektrana Mostar

Hidroelektrana Mostar je pribranska hidroelektrana koja se nalazi 6 km sjeverno od grada Mostara. Povijest elektrane Hidroelektrana je izgrađena kao posljednja u nizu elektrana na Neretvi, a u sklopu projekta Srednja Neretva iz 1953. Istražni radovi počeli su 1977. a hidroelektrana je građena u vremenu od 1983. do 1987. Za vrijeme Domovinskog rata, elektrana je bila potpuno uništena, da bi nakon rata bila sanirana i ponovno puštena u pogon 1997. Za vrijeme rata, bila je jedina veza između lijeve i desne obale Neretve. Hidroelektranom upravlja i održava ju Elektroprivreda Hrvatske zajednice Herceg Bosne. Tehničke karakteristike Osnovni podatci: broj agregata: 3 instalirana snaga: 72 MW srednja godišnja proizvodnja: 310 GWh tehnički minimum: 12 MW Turbine: tip turbine: Kaplan K-5 400 proizvođač: Litostroj instalirana snaga: 23,6 MW instalirani protok: 120 m3/s minimalni protok: 50 m3/s Generatori: tip generatora: trofazni sinkroni proizvođač: Končar nazivna prividna snaga: 30 MVA Akumulacija: zapremina akumulacije do kote maks. uspora: 10,92 hm3 kota maksimalne razine akumulacije: 78 m n.m. kota normalne razine akumulacije: 78 m n.m kota minimalne radne razine: 72 m n.m kota dna akumulacije: 53 m n.m maksimalni bruto pad: 24,0 m normalni bruto pad: 21,7 m minimalni bruto pad: 15,0 m Izvori
ГЕС Мостар

ГЕС Мостар — гідроелектростанція у Герцеговині (південний схід Боснії і Герцеговини), споруджена на річці Неретва за шість кілометрів на північ від Мостара. Є нижнім ступенем каскаду, знаходячись після ГЕС Салаковац. Для спорудження станції річку перекрили бетонною гравітаційною греблею висотою 28 метрів, довжиною 256 метрів та шириною по гребеню 7 метрів, на яку пішло 256 тис. м3 бетону (крім того, 110 тис. м3 матеріалу для кам'яно-накидної дамби). Це утворило водосховище площею поверхні 1,9 км2 та об'ємом 10,9 млн м3 (корисний об'єм 6,4 млн м3), для якого нормальним є коливання рівня між позначками 72 та 78 метрів над рівнем моря. Машинний зал, включений у конструкцію греблі, обладнаний трьома турбінами типу Каплан загальною потужністю 72 МВт. При середньому напорі у 21,7 метра це забезпечує виробництво приблизно 0,2 млрд кВт·год на рік. Видача продукції відбувається по ЛЕП, що працює під напругою 110 кВ. У 1993 році внаслідок бойових дій під час хорватсько-мусульманського конфлікту станція зазнала пошкоджень та була повторно введена в експлуатацію у 1997 році після відновлювальних робіт. Примітки
Kozograd

Kozograd (Kozovgrad) je utvrda kod Fojnice. Jedan od temelja povijesnosti Bosne, njezine državotvornosti, cjelovitosti i bogate kulture. Ne zna se točno vrijeme izgradnje. Pouzdano je poznato da je bio ljetnikovac bosanskih kraljeva i posljednje utočište bosanske kraljice Katarine. Smješten je na obroncima planine Zeca, na 1430 metara nadmorske visine. U povijesnim vrelima prvi se put spominje 1434. godine. U slučaju opasnosti ovamo su se sklanjali Dubrovčani iz Fojnice sa svojim dragocjenostima. Bila je ljetnikovac i varoš kraljeva srednjovjekovne bosanske države. Danas je ekološki ugrožen jer je usred Kozograda smješten RTV odašiljač. Fojnički fratri u suradnji s franjevačkom mladeži i ekolozima iz Fojnice pokrenuli su inicijativu za dislociranje odašiljača. Bosanska kraljica Katarina Kosača-Kotromanić, kći Stjepana Vukčića Kosače, rado je boravila u Kozogradu. Za života je podigla nekoliko kapela i crkava: Svetu Katarinu u Jajcu, Presveto Trojstvo u Vrilima kod Kupresa, franjevački samostan i crkvu Svete Kate u Kreševu i ovdje u Kozogradu kapelu. Poslije suprugove smrti živjela je povučeno sa svojom djecom Katarinom i Sigismundom. Prema legendi, branila je grad branila od Turaka. Kad su joj Turci oteli djecu, poslije Kozograda pobjegla je iz Bosne, smjestila se u Rim i zaredila, a oporučno sve svoje blago ostavila narodu i prijateljima. Vjeruje se zasnovano na nekim pisanim tragovima, da je kraljica Katarina na putu iz Bobovca ka Dubrovniku utočište našla u Kozogradu. U jednom samostanskom dokumentu piše da je kraljica Katarina u bijegu od osmanskih osvajača pokušala zavarati proronitelje tako što su konji i njene pratnje bili naopako potkovani. Kod Kozograda je dosjetka uspjela. Trag je zavarao progonitelje koji su pošli ka Zenici umjesto ka Dubrovniku, čime je kraljica dobila potrebno vrijeme i sigurnu udaljenost. Dubrovački kroničar iz 16. stoljeća Jakov Lukarić zapisao je narodnu predaju prema kojoj je kraljica Katarina Kosača iz Kozograda pobjegla u Konjic, a dalje pješice do Dubrovnika i Rima. Izvori
Kaštel (Rizvići)

Kaštel je građevina iznad sela Rizvića, na padinama Zahora. Datira iz srednjeg vijeka iz vremena bosanske države. Građevina je svojevrsni samostan. Služila je kao molitveni i crkveni školski prostor. Sagrađena je na stijeni, na vrlo nepristupačnom mjestu. Kad su franjevci došli u Fojnicu, ovdje su izgradili ovu građevinu da bi se ovdje na poseban način posvećivati Bogu u sabranoj molitvi i odgajati svoju subraću. Kaštel je također služio kao sklonište od neprijatelja. Osobito se pokazalo prilikom pada Bosne pod osmansku vlast. U ovu su se građevinu sklanjali franjevci od osmanskih osvajača. Stari grad Kaštela su tri veće spilje smještene duboko u stjenovitom dijelu Zahora. Otvori spilja većeg su opsega, pa u jedan otvor može stati od 40 do 50 ljudi. Danas je ruševina. Zidovi su sačuvan. Izgled zgrade je raspoznatljiv. Kuriozitet je da usprkos izloženosti kiši i suncu i danas još uvijek postoji jedna drvena greda koja viri iz zida. I danas stoje dvije zidane kule. U narodu su zvane Bijeli grad i Crni grad. Iznad ovog kompleksa stijena izvire bogati izvor. U narodu se ta izvorska voda naziva "voda fra Anđela Zvizdovića". Cijelo ovo mjesto naziva se Kaštele. Za ovo mjesto je zapisano da se poslije pada Bosne u ovu utvrdu sklonio fra Anđeo Zvizdović sa svojom braćom franjevcima. Vrlo je vjerojatno da su se s njima ovdje sklonili i fratri iz Kreševa i Kraljeve Sutjeske. Oko Kaštela danas su muslimanska sela. Narodno vjerovanje je da u jednoj od kula postoje željezna vrata na ulazu u neku podzemnu prostoriju s blagom. Kod muslimana živi legenda da se u Kaštele ne smije dirati, jer bi inače na selo stigla velika kazna. U općini Kiseljaku danas rade na proglašenju starog grada Kaštela nacionalnim spomenikom. Kaštel je na obroncima Zahora, na tromeđi općina Busovače, Kiseljaka i Fojnice, iznad mjesta Milodraža, na nadmorskoj visini od 1158 m, po čemu je uz Kozograd, na najvećoj nadmorskoj visini od svih starih gradova u Bosni. Mnogi su vjerovali da Kaštel katastarski pripada Fonici, pa je inicijativu o uvrštavanju ovog lokaliteta na popis nacionalnih spomenika pokrenuo je tijekom svojega mandata fra Nikica Vujica, bivši gvardijan Franjevačkoga samostana u Fojnici. Ispostavilo se da Kaštel pripada Kiseljaku, pa su iz kiseljačke općine nastavili s procesom. Izvori Vanjske poveznice Portal Hrvata Bosne i Hercegovine Fojnica – Srednjovjekovna građevina Kaštela i danas odolijeva zubu vremena
Fortaleza de Ključ

La fortaleza de Ključ (en bosnio: Ključka tvrđava) se encuentra en Bosnia y Herzegovina, en el territorio de la ciudad de Ključ y en el municipio de Ključ. Data de la Antigüedad y la Edad Media y está incluido en la lista de monumentos nacionales de Bosnia y Herzegovina. Ubicación La fortaleza se encuentra en una pendiente alargada sobre rocas altas que dominan el valle del río Sana y los alrededores de Ključ. Anteriormente, había un pequeño fuerte romano.​ El complejo de la fortaleza consta de tres partes conectadas por murallas: la ciudad con sus suburbios, el Tabor y la Ljubica (Lubica). El núcleo más antiguo es la ciudad con sus suburbios, que está protegida por un alto terraplén en el lado de acceso norte. Según el aspecto actual, los campos fueron reconstruidos en la época otomana. Ljubica es una casa torre que se construyó como protección lateral del núcleo de la fortaleza.​​ Historia La fortaleza de Ključ fue el centro de la župa de Sanica. La fortaleza controlaba el tráfico a través del valle de Sana, que conectaba Pounje con los valles de Pliva y Vrbas. La primera mención de la fortaleza está relacionada con sus propietarios, la familia Hrvatinić en 1322. La fortaleza perteneció a Vukoslav Hrvatinić y luego a su hijo Vlatko Vukoslavić. Vlatko cedió la fortaleza a Luis I de Hungría a cambio de posesiones en Hungría. Después de la muerte de Luis en 1382, Ključ estaba nuevamente en el poder de los Hrvatinić, luego de Hrvoje Vukčić Hrvatinić, el principal representante de esa familia. Posteriormente, Ključ perteneció a los nietos del hermano de Hrvoje, el duque Dragiša Vukčić.​ Esteban Tomašević, el último rey de Bosnia, se refugió en la fortaleza, antes de su captura en 1463.​ La imagen de Ključ se conserva en un grabado en el cuaderno de viajes del diplomático esloveno Benedikt Kuripešić en 1530. El 12 de mayo de 2003, la Comisión para la Conservación de los Monumentos Nacionales de Bosnia y Herzegovina incluyó a la fortaleza de Ključ en la lista de monumentos nacionales del país.​ Referencias
Forteresse de Ključ (Ključ)

La forteresse de Ključ se trouve en Bosnie-Herzégovine, sur le territoire de la ville de Ključ et dans la municipalité de Ključ. Elle remonte à l'Antiquité et au Moyen Âge et est inscrite sur la liste des monuments nationaux de Bosnie-Herzégovine. Localisation Histoire Description Notes et références Articles connexes Monuments nationaux de Ključ Forteresses de Bosnie-Herzégovine Portail de la Bosnie-Herzégovine Portail des châteaux Portail de l’histoire militaire Portail de la protection du patrimoine
Ključ na Sani

Ključ na Sani ili ključka tvrđava smještena je na uzduženoj kosi na visokim stijenama koje dominiraju nad dolinom rijeke Sane i ključkom okolinom. Ranije je tu bio položaj omanjeg antičkog (rimskog) utvrđenja. Kompleks tvrđave sastoji se od tri dijela spojena zidinama: grad s podgrađem, tabor i ljubica (lubica). Najstarije jezgro je grad s podgrađem, koji je s prilazne sjeverne strane zaštićen visokim bedemom. Tabori su po današnjem izgledu dograđeni u Osmanlijsko doba. Ljubica je isturena kula koja je podignuta kao bočna zaštita jezgra tvrđave (tj. grada). Ključka tvrđava je središte župe Banica. Tvrđava je kontrolirala promet dolinom Sane, koja je povezivala Pounje s dolinama Plive i Vrbasa. Prvi spomen tvrđave vezan je za njegove vlasnike Hrvatiniće 1322. godine. Tvrđava je pripadala Vukoslavu Hrvatiniću pa njegovom sinu Vlatku Vukoslaviću. Vlatko je 1364. tvrđavu ustupio ugarskom vladaru Ludoviku Anžujskom u zamjenu za posjede u Ugarskoj. Poslije smrti Ludovika 1382., Ključ je ponovo u vlasti Hrvatinića, tada Hrvoja Vukčića Hrvatinića, glavnog predstavnika tog roda. Poslije je Ključ pripao unucima Hrvojevog brata župana Dragiše Vukčića. Ključ je tvrđava u kojoj je bio prije zarobljavanja smješten posljednji bosanski kralj Stjepan Tomašević 1463. godine. Slika Ključa očuvana je na graviri u putopisu Benedikta Kuripešića iz 1530. godine. Komisija za očuvanje nacionalnih spomenika BiH proglasila je graditeljsku cjelinu - Stari grad Ključ u Ključu nacionalnim spomenikom BiH 12. svibnja 2003. godine. Literatura Tihomir Glavaš, Ključ, Arheološki leksikon Bosne i Hercegovine, Tom II, Zemaljski muzej Bosne i Hercegovine, Sarajevo 1988, 147. Jelena Mrgić, Ključna riječ o Sani, Leksikon gradova i trgova srednjovjekovnih srpskih zemalja - prema pisanim izvorima -, Zavod za udžbenike, Beograd 2010, str. 128-129. Stari grad Ključ, graditeljska cjelina, Komisija za očuvanje nacionalnih spomenika BiH, [1] Arhivirana inačica izvorne stranice od 5. ožujka 2016. (Wayback Machine) Marko Vego, Naselja srednjovjekovne bosanske države. Svjetlost, Sarajevo 1957., 105 Ivo Bojanovski, Ključ na Sani, Ključ – srednjovjekovni grad. Arheološki pregled 15, Savez arheoloških društava Jugoslavije, Beograd 1973, 100 –105. Desanka Kovačević-Kojić, Gradska naselja srednjovjekovne bosanske države. Sarajevo, Veselin Masleša, 1978. 1982 Ivo, Bojanovski, Ključ na Sani, Ključ – srednjovjekovni grad. Arheološki pregled 23, Savez arheoloških društava Jugoslavije, Beograd, 1982, 140–142. Stari grad Ključ, [2] Arhivirana inačica izvorne stranice od 30. travnja 2021. (Wayback Machine) Ključ nekad, [3] Arhivirana inačica izvorne stranice od 15. lipnja 2015. (Wayback Machine) Izvori
Брод (нефтеперерабатывающий завод)

Нефтеперерабатывающий завод «Брод» (официально — Акционерное общество «НПЗ Брод», ранее — НПЗ «Босански Брод») — единственный нефтеперерабатывающий завод в Боснии и Герцеговине. Расположен в городе Брод (Республика Сербская), на границе с Хорватией. Контролируется российской компанией «Зарубежнефть» (через дочернее общество АО «НефтегазИнКор»). История Нефтепеработка в Броде началась в 1892 году на предприятии, построенном венгерской компанией «Даница». Современный завод был построен в 1968 году. В 1990—2008 годах завод не работал, за исключением отдельных установок. В начале 2007 году завод вместе с другими активами (заводом по производству моторных масел в Модриче и сетью из 79 АЗС Petrol) был куплен российской компанией «Зарубежнефть». Сумма сделки составила 121 млн евро, соглашения были подписаны с правительством Республики Сербской, в результате сделки топливная отрасль республики была приватизирована российской компанией. Вместе с активами «Зарубежнефть» получила право на разработку нефтяных месторождений в Республике Сербской. В 2008 году после реконструкции и модернизации старой линии переработки нефти завод возобновил производство, мощность по переработке составила 1,2 млн тонн в год. В 2011 году на заводе была запущена вторая линия, мощность переработки увеличилась до 3 млн тонн в год. В период с 2007 по 2014 год в реконструкцию завода было вложено свыше 250 млн евро. В 2012 году было озвучено о планах расширения завода с увеличением мощности до 4,2 млн тонн нефти в год и строительства нефтепродуктопровода от НПЗ к нефтеналивному порту Омишаль (сбыт осуществляется только автотранспортом, что ограничивает рынок сбыта). Продукция Завод производит дизельное топливо по стандарту Евро-4 и Евро-5, а также осуществляет производство бессвинцовых бензинов А-95 и А-98. Примечания Ссылки rafinerija.com — официальный сайт АО «НПЗ Брод» neftegazincor.ru — официальный сайт АО «НефтегазИнКор»
Рафинерија нафте Брод

Рафинерија нафте Брод је основана 1892. године од стране мађарске компаније за хемијску индустрију „Даница“. Капацитет фабрике је био 25.000 тона годишње. Рафинерија стоји у граду Брод, Република Српска, БиХ. Због свог географског положаја општина Брод је била логичан избор за изградњу Рафинерије нафте. Лак приступ ријеци Сави која је пловна од Сиска до ушћа у Дунав и даље до Црног мора, као и веза са пругом нормалног колосијека са земљама Европе, а пругом уског колосијека са Босном. Такође, у Броду се налазила велика претоварна жељезничка станица. Године 1927, након преговора са „Стандард Оил Цомпанy“, држава продаје Рафинерију нафте. Нови власник гради нову дестилацију капацитета 300 тона дневно. Са почетком Другог свјетског рата, „Standard Oil Company“ напушта Југославију. Након Другог свјетског рата, „Рафинерија нафте Брод“ а.д. је обновљена и национализована. Изграђена су нова постројења већег капацитета прераде уз тенденцију повећања секундарне прераде. На бази ових капацитета прерадом постројења — термичког крекинга капацитет се повећао на 1.800 тона дневно, а са отклањањем уских грла у производњи 1960. године, капацитет се повећао на 2.500 тона. Све већа моторизација, раст потребе за горивима као и развој технологије прераде нафте у свијету, утицали су да се бродска рафинерија окрене изградњи линије Snam Progetti капацитета 2.000.000 т/г. Ова линија је завршена 1968. године и зовемо је стара линија прераде. Садашњи капацитет старе линије је 1.200.000 тона прераде на годину. Године 1990. изграђена је нова линија капацитета прераде 3.000.000 тона нафте годишње коју чине десетак производних процеса. Нова линија је требало да задовољи велике потребе тржишта за нафтним дериватима и петрохемијским сировинама. Амбициозни планови развоја „Рафинерије нафте Брод“ а.д. прекинути су 1991. године са почетком грађанског рата на просторима бивше СФРЈ. Завршетком рата пришло се санацији ратних штета и ревитализацији „Рафинерије нафте Брод“ а.д. Продајом Рафинерије руској компанији „Зарубежнефт“ а.д. завршена је обнова и пуштена у рад стара линија прераде, капацитета 1,2 млн. т/год. Модернизован је комплекс за обраду отпадних вода и пуштена у рад станица за биолошко пречишћавање отпадних вода из производње. Године 2009. започета је обнова објеката на новој производној линији. У априлу 2009. завршена је реконструкција постројења за хидродесулфуризација дизел горива, што је омогућило производњу дизел горива са садржајем сумпора испод 50 ппм (стандард Еуро-4). У априлу 2009. пуштено је у рад постројење за добијање битумена. У августу 2009. године пуштена је у рад секција за пречишћавање гасова и добијање чистог сумпора у циљу повећања заштите животне средине. Види још Економија Републике Српске Енергетика Републике Српске Нафтна Индустрија Републике Српске Нестро Петрол Референце
Kameni most u Varešu

Stari Kameni most nalazi se u Varešu, izgrađen je između 16. i 17. stoljeća preko rijeke Stavnje. Vrlo je sličan većini jednolučnih mostova iz turskog doba. Predstavlja posebnu vrijednost, ne samo izgledom, već i zbog toga što ga u građevinsko-arhitektonskom smislu naučnici vežu za isti stil kao što je bio Stari most u Mostaru. Uz njega se veže legenda o ljubavi između mlade kršćanke i mladića iz ugledne muslimanske obitelji, u čiju spomen je ovaj most i nastao, a dao ga je izgraditi mladićev otac svojim bogatstvom. Legenda Legenda kaže da se u to doba rodila ljubav izneđu Anke, mlade kršćanke i Akifa, mladića iz jedne ugledne i imućne muslimanske porodice. Mimo svih običaja i pravila, Akif je dobio pristanak od oca da oženi Anku. Iako se bojala reakcije svojih, Anka posluša svoje srce i pristade. Dogovoriše se da Anka poslije nedjeljne mise krene niz čaršiju do uskog drvenog prijelaza preko rijeke Stavnje gdje će je on čekati. Jako je padala kiša i snažna bujica je smočila drveni most. Ne sluteći zlo, Anka zakorači na prijelaz, znajući da je na drugoj strani čeka njen Akif. Drhtava noga pokleknu, Anka se okliznu i s krikom pade u vodu. Akif, ne razmišljajući ni trena skoči u nabujalu rijeku koja ih nemilosrdno povuče u svoju dubinu. Očajni Akifov otac je oduvijek želio svoje bogatstvo podariti sinu, pa to i učini na neobičan način. Svoje imanje je rasprodao i tim novcem je platio gradnju Kamenog mosta preko rijeke Stavnje. Gradeći ga s dvije strane, na sredini ga spojiše u neraskidivu vezu baš kao što se u smrtnom trenutku spojiše ruke Anke i Akifa. U konstrukciji mosta vješti majstori ostaviše otvor u koji Akifov otac položi dva zlatna prstena kojim posmrtno vjenča Anku i Akifa. Izvori Bobovac-List vareških Hrvata br.31 Arhivirana inačica izvorne stranice od 18. kolovoza 2010. (Wayback Machine)