NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Most u Klepcima

Most u Klepcima (poznat i kao Mustajbegov most) nalazi se u naselju Klepci kod Čapljine. Premošćuje korito rijeke Bregave koja se pola kilometra dalje ulijeva u rijeku Neretvu. Proglašen je nacionalnim spomenikom Bosne i Hercegovine na sjednici održanoj od 21. do 27. siječnja 2003. godine. Povijest Most je 1517. sagradio hercegovački sandžak-beg Mustafa-beg (Mustaj-beg), a nekih 150 godina kasnije most je obnovljen po nalogu počiteljskog paše Šišman Ibrahima. Malo je poznato da je ovaj most sagrađen po sličnom modelu 50-ak godina prije Starog mosta u Mostaru. S obzirom na to da su na ovom mjestu otkrivene ceste iz ranijeg razdoblja, moguće je na je mjestu današnjega mosta postojao rimski most. Arhitektura Raspon lučnog otvora mosta iznosi 17,52 m (strijela luka iznad najnižeg vodostaja 6,30 m i produžava se oko 1 m ispod površine vode), a lučna konstrukcija izrađena je segmentalno. Podgled svoda izveden je klesanim kamenom, s radijalnim fugama. Čeoni lukovi svoda uvučeni su oko 4 cm u odnosu na čeone zidove, pa je tako širina svoda oko 6,4 m. Vijenac iznad čeonih zidova visk je 17 cm i jednostavne je profilacije, s ogradom-korkalukom visine 88 cm. Istak vijenca iznosi 10 cm u odnosu na ogradu – korkaluk. Debljina istaka je oko 15 cm, a hodna konstrukcija široka je 3,75 m, sa strmom niveletom. Najviša točka iznosi 7,20 m iznad minimalnog vodostaja, 6,44 m na desnoj i 5,71 m na lijevoj obali rijeke Bregave. Obrađena je u kaldrmi od krupnijeg riječnog oblutka s neujednačenim stubama (u ravnini vijenca na čeonim zidovima). Most danas Zbog dugogodišnje nepažnje i nemara uništeni su dijelovi ograde - korkaluka, vijenci nad čeonim zidovima i kaldrma, a posebno u vremenu između 1957. i 1987. kada su porušeni i dijelovi krilnih zidova. Služba zaštita izvodila je 1952. konzervatorsko-restauratorske radove, kada je izvršena rekonstrukcija kaldrme i zidića, ali uporabom neodgovarajućih građevnih materijala. Naknadni radovi na projektu reguliranja Bregave su devastirali prirodno okruženje mosta, a rekonstrukcija lokalne ceste 1991. djelomično je ugrozila prilaznu rampu, a veće posljedice spriječila je služba zaštite. Iako neoštećen u ratu, daljnjim neodržavanjem te prometom građevinskih strojeva, most je u prilično lošem stanju. U proljeće 2019. izvršene su konzervatorsko-restauratorske mjere sanacije mosta, čime su stvorene pretpostavke za njegovu potpunu sanaciju i rekonstrukciju. Izvori Vanjske poveznice Zaboravljena ćuprija iz Čapljine (Arheološki portal, objavljeno 30. listopada 2013.)
Mostarsko blato

Mostarsko blato je krško polje u Bosni i Hercegovini. Smješteno je u zapadnoj Hercegovini, zapadno od Mostara. Nalazi se između ogranka Čabulje i Pologa (1138 m) na sjeveru i niže vapnenačke uzvisine Trtla (690 m) na jugu. Pruža se pravcem sjeverozapad-jugoistok na nadmorskoj visini između 220 i 245 metara. Površina mu iznosi 4256 hektara od čega je 89 % ili 3800 hektara izloženo plavljenju. Na krajnjem jugoistoku nalazi se zablaćeni dio polja s rubnom zonom ponora. Mostarskim blatom teče rijeka ponornica Lištica koja se na ulazu u polje razlijeva i taloži doneseni materijal. Ta je naplavina nagnuta ka jugoistoku i pogodna je za vinogradarstvo. U prošlosti se ovdje uzgajao duhan, kukuruz i pšenica, a sada su to pašnjaci i livade. Prema Köppenovoj klasifikaciji ovdje vlada umjereno topla vlažna klima s vrućim ljetom (Cfa). Tijekom jeseni, zime i proljeća polje je djelomično poplavljeno, a tijekom ljetnih mjeseci presuše gotovo svi izvori što je posljedica visokih temperature i niske relativne vlažnosti zraka. Područje Mostarskog blata administrativno je podijeljeno između gradova Širokog Brijega i Mostara s naseljima Čula, Krivodol, Miljkovići, Podgorje, Selište, Polog, Biograci, Jare, Ljuti Dolac, Uzarići, Knešpolje i Dobrič. Godine 1940. Banovina Hrvatska donijela je odluku o isušenju Mostarskog blata koje se trebalo provesti tijekom narednih nekoliko godina. Izvori
Mostarsko Blato

Mostarsko Blato är en sumpmark i Bosnien och Hercegovina. Den ligger i entiteten Federationen Bosnien och Hercegovina, i den södra delen av landet, 80 km sydväst om huvudstaden Sarajevo. Omgivningarna runt Mostarsko Blato är en mosaik av jordbruksmark och naturlig växtlighet. Runt Mostarsko Blato är det ganska tätbefolkat, med 93 invånare per kvadratkilometer. Källor
Ars Aevi bridge

The Ars Aevi Bridge is located in Sarajevo, Bosnia and Herzegovina, and spans the Miljacka River. It connects the Grbavica neighborhood at the eastern bank with the Vilsonovo Šetalište (Wilson's Promenade). It was designed by Renzo Piano, in his capacity as a UNESCO Goodwill Ambassador. In 2002, the Ars Aevi Bridge by Renzo Piano was opened, leading citizens to the location of the Ars Aevi Museum/Center. The bridge is a starting point and a "signpost" that should show where the Ars Aevi museum of contemporary art is located, where works by renowned artists from all over the world will be collected. References Sources Katolički tjednik Archived 2016-03-05 at the Wayback Machine Informativni medij 1 Archived 2011-10-10 at the Wayback Machine Informativni medij 2 Archived 2012-11-27 at the Wayback Machine External links Media related to Ars Aevi Bridge at Wikimedia Commons
Ars Aevi most

Ars Aevi most nalazi se u Sarajevu i premošćava rijeku Miljacku. Spaja istočnu stranu obale s Vilsonovim šetalištem. Projektirao ga je Renzo Piano, u svojstvu ambasadora dobre volje UNESCO-a. Godine 2002., otvoren je pješački Most Ars Aevi Renza Piana, koji građane uvodi na lokaciju budućeg Muzeja/Centra Ars Aevi. Most je početna točka i "putokaz" koji bi trebao pokazivati gdje će se nalaziti budući muzej suvremene umjetnosti Ars Aevi gdje će biti skupljeni radovi renomiranih umjetnika iz svih dijelova svijeta. Izvori i vanjske poveznice Katolički tjednik Arhivirana inačica izvorne stranice od 5. ožujka 2016. (Wayback Machine) Informativni medij 1 Arhivirana inačica izvorne stranice od 10. listopada 2011. (Wayback Machine) Informativni medij 2 Arhivirana inačica izvorne stranice od 27. studenoga 2012. (Wayback Machine)
Elektroprivreda Hrvatske zajednice Herceg Bosne

JP „Elektroprivreda HZ HB“ d.d. Mostar (ausgeschrieben Javno poduzeće „Elektroprivreda Hrvatske zajednice Herceg Bosne“ dioničko društvo Mostar; kroatisch für Staatliches Unternehmen „Elektrizitätswirtschaft der kroatischen Gemeinschaft Herceg-Bosna“, Aktiengesellschaft Mostar) ist einer der drei staatlichen Stromerzeuger in Bosnien-Herzegowina. Der Konzern hat seinen Hauptsitz in Mostar. Das Unternehmen beschäftigte im Jahr 2017 rund 2.142 Angestellte. Elektroprivreda HZ HB wurde während des Bosnienkriegs am 28. August 1992 in der Kroatischen Gemeinschaft Herceg-Bosna, den unter kroatischer Kontrolle stehenden Gebieten in Bosnien-Herzegowina, gegründet. Der Stromerzeuger ist in 35 Gemeinden in Bosnien-Herzegowina tätig. Der Konzern betreibt einen Windpark und sieben Wasserkraftanlagen: an der Rama (HE Rama), in Čapljina (CHE Čapljina), Mostar (HE Mostar), Jajce (HE Jajce I & HE Jajce II), Grude (HE Peć Mlini) und Rodoč (HE Mostarsko Blato). Das Unternehmen verfügt über 12.572 Kilometer an Stromleitungen. Es beliefert 190.000 Haushalte und Unternehmen mit elektrischer Energie. Elektroprivreda HZ HB befindet sich zu 90 % in staatlicher Hand, 10 % der Aktien befinden sich im Streubesitz von Kleinaktionären. Standorte Neben dem Hauptsitz in Mostar ist das Unternehmen noch in den nachfolgenden Landkreisen vertreten: Kanton Herzegowina-Neretva Jablanica Mostar Citluk Capljina Stolac Neum Ravno Kanton West-Herzegowina Posusje Grude Ljubuski Široki Brijeg Kanton 10 Tomislavgrad Livno Kupres Glamoc Bosansko Grahovo Drvar Kanton Zentralbosnien Jajce Dobretici Travnik Novi Travnik Vitez Kiseljak Kresevo Fojnica Gornji Vakuf-Uskoplje Kanton Zenica-Doboj Usora Maglaj Zepce Vares Kanton Posavina Odzak Orasje Domaljevac-Samac Weblinks Website von Elektroprivreda HZ HB Anmerkungen Einzelnachweise
Elektroprivreda HZ HB

JP Elektroprivreda HZ HB d.d. (Croatian: JP Elektroprivreda Hrvatske zajednice Herceg Bosne) is a public power utility company based in Mostar, Bosnia and Herzegovina. History JP Elektroprivreda HZHB d.d. was formed on 28 August 1992 on Croats of Bosnia and Herzegovina and HVO dominated territory, and used as public utility company for territory of defunct Croatian Community of Herzeg-Bosnia. In 1999, EPHZHB had the electricity generation capacity of 762 MW, all from hydro power plants, while its distribution-level consumption was 1,075 GWh. On May 20, 2004 it became an entity government-owned publicly traded company. In March 2018, EPHZHB launched a 50.6 MW Mesihovina wind power plant, located near the northwestern town of Tomislavgrad. It consists of 22 turbines and can produce 165.2 GWh of power a year, enough to supply 27,500 households. Power generation and consumption GWh Source 2010–2015, 2016 2017, 2018 Structure 90% of company stock is owned by Federation of Bosnia and Herzegovina entity government. It is listed on the Sarajevo Stock Exchange. Operations The company operates mostly in Croatian-majority cantons and municipalities in Bosnia-Herzegovina, covering approximately 25% of the country's territory. It is the third largest utility company in the country, with 2,325 GWh of electricity generation in 2015 (14,8% of the total generation in the country). It employs over 1,500 people and operates seven hydropower plants and one wind power plant: Čapljina Hydroelectric Power Plant, Čapljina Rama Hydroelectric Power Plant, Prozor-Rama HPP "Mostar", Mostar Mostarsko Blato Hydroelectric Power Plant, Mostar Jajce-1 HPP, Jajce Jajce-2 HPP, Jajce MHE "Peć Mlini", Grude Mesihovina - Wind Power Plant (hr), Tomislavgrad See also List of companies of Bosnia and Herzegovina Elektroprivreda Bosne i Hercegovine Elektroprivreda Republike Srpske References External links Official website
Elektroprivreda Hrvatske zajednice Herceg Bosne

Javno poduzeće “Elektroprivreda Hrvatske zajednice Herceg Bosne” dioničko društvo Mostar (JP Elektroprivreda HZ HB d.d. Mostar) je tvrtka koja se bavi proizvodnjom, distribucijom, trgovinom električne energije i opskrbom električnom energijom. Ima neslužbeni status hrvatske nacionalne elektroenergetske tvrtke u BiH iz razloga što ima nadležnost distribucije električne energije i opskrbe električnom energijom na područjima s većinskim hrvatskim pučanstvom i u nazivu je zadržala pripadnost Hrvatskoj zajednici Herceg-Bosni. Ustrojena je kao dioničko društvo s 90% državnog vlasničkog udjela te 10% kapitala malih dioničara privatiziranog u postupku javne ponude dionica. Proizvodnja Društvo obavlja sve poslove vezane uz proizvodnju električne energije, uključujući održavanje, istraživanje, revitalizaciju postojećih i pripremu i izgradnju novih objekata. Proizvodne pogone dijeli na hidroelektrane slijevova Vrbas i Neretva, te vjetroelektranu Mesihovina. Pogoni hidroelektrana slijeva Vrbas koje održava Elektroprivreda Hrvatske zajednice Herceg Bosne su: HE Jajce I i HE Jajce II, a pogoni hidroelektrane slijeva Neretva su: HE "Rama", Prozor, HE "Mostar", Mostar, HE "Peć Mlini", Grude, HE "Mostarsko blato", Mostar i samostalni pogon CHE "Čapljina", Čapljina. Vjetroelektrana Mesihovina počela je s radom 2018. godine, i predstavlja prve kilovate koji su neovisni o hidrološkim prilikama na operativnom prostoru Elektroprivrede. Naknade za korištenje hidroakumulacijskih i elektroenergetskih objekata (koncesije) koje isplaćuje Elektroprivreda Hrvatske zajednice Herceg Bosne čine veliki dio ukupnih prihoda proračuna općina Prozor-Rama, Jajce, Čapljina i Grude. Distribucija Društvo obavlja poslove distribucije električne energije do potrošača, poslove eksploatacije, održavanja distribucijskih vodova i postrojenja i druge. Ima vlastitu podjelu na tri distribucijska i opskrbna područja. Izdavaštvo Poduzeće izdaje Informativno-stručni list Vjesnik JP Elektroprivreda HZ HB d.d. Mostar te brošure o svojim hidroelektranama, najčešće povodom obljetnica puštanja u pogon. Izvori Vidi još Hrvatska elektroprivreda d.d. Elektrodalmacija Split Elektroprimorje Rijeka Elektroslavonija Osijek Elektroistra Pula Vanjske poveznice Elektroprivreda Hrvatske zajednice Herceg Bosne d.d. Mostar
Електропривреда Хрватске заједнице Херцег Босне

Јавно предузеће Електропривреда Хрватске заједнице Херцег Босне (скраћено Електропривреда ХЗХБ или ЕП ХЗХБ) је босанскохерцеговачка компанија која се бави производњом и продајом електричне енергије у Федерацији Босне и Херцеговине. Акције компаније котирају на слободном тржишту Сарајевске берзе. Електропривреда ХЗХБ је, након Електропривреде Босне и Херцеговине и Електропривреде Републике Српске, трећа по величини електропривредна компанија у Босни и Херцеговини. Историјат Након почетка рата у Босни и Херцеговини, председништво Хрватског већа одбране (ХВО) донело је одлуку о оснивању Хрватске електропривреде ХЗХБ као предузећа које би производило и испоручивало електричну енергију на територији под контролом ХВО. Дана 17. новембра 1992. године, Електропривреда ХЗХБ је регистрована у регистру предузећа. Тај дан се данас слави као Дан предузећа. Током рата у Босни и Херцеговини, Хидроелектрана Мостар је потпуно уништена, док су Хидроелектрана Рама, Хидроелектрана Јајце I и Хидроелектрана Јајце II делимично уништене, тако да су на крају рата у Босни и Херцеговини само две хидроелектране радиле пуним капацитетом. Поред тога, уништени су скоро сви трансформатори и мреже. 40 запослених у Електропривреди ХЗХБ је изгубило живот на дужности током рата у Босни и Херцеговини. Укупна штета настала током и као његова последица процењује се на 204,75 милиона КМ. Године 1996, Електропривреда ХЗХБ је променила форму, те је предузеће постало друштво са ограниченом одговорношћу са сједиштем у Мостару. Електропривреда ХЗХБ је 2001. године постала 100% власништво Владе Федерације Босне и Херцеговине, пре чега је била у власништву општина у којима послује. Године 2003. пуштена је у рад хидроелектрана Пећ Млини, чиме је Електропривреда ХЗХБ постала прва компанија од свих електроенергетских компанија у бившој Југославији која је изградила нову хидроелектрану на том подручју. Године 2006. формирана је компанија за пренос електричне енергије Електропријенос Босне и Херцеговине, која послује на целој територији Босне и Херцеговине, чиме је свим трима великим електроенергетским компанијама, укључујући и Електропривреду ХЗХБ, одузето право пружања услуга преноса електричне енергије. Дана 13. маја 2010. године пуштена је у рад хидроелектрана Мостарско блато, друга новоизграђена хидроелектрана у саставу Електропривреде ХЗХБ, која сада има укупно седам хидроелектрана за производњу електричне енергијем, а 14 марта 2018. године је пуштена у рад ВЕ Месиховина. Власништво Референце
Castillo de Kotor

Kotor o Kotorgrad fue una fortaleza medieval situada sobre el actual asentamiento de Kotor en Kotor Varoš, Bosnia y Herzegovina, República Srpska, municipio de Kotor Varoš. Durante el Reino de Bosnia, la fortaleza se convirtió en la primera y favorita sede de Hrvoje Vukčić, señor de Donji Kraji, la župa de Vrbanja, junto con otras dos, Ključ y Jajce.​​ Historia En algunas fuentes recientes (2002) se afirma que el asentamiento debajo del fuerte se llamaba Kotorište,​ lo cual nunca se ajustó a la situación real, porque Kotorište, el asentamiento de Kotor Varoš, se encuentra en la orilla opuesta (derecha) del río Vrbanja. En su forma original (cuyas ruinas aún existen), había una torre, ligeramente más arriba en la cresta sobre el río Jakotina , y una mazmorra (justo encima de la cascada). La torre y las mazmorras estaban conectadas por una escalera de piedra, cuyos restos aún son visibles. En la torre, hasta la liberación de Kotor Varoš en 1945, existió una campana de impresionante tamaño.​ Se desconoce su destino. Kotor se menciona por primera vez en 1382. Perteneció al duque Hrvoje Vukčić Hrvatinić (1350-1416). Kotor siguió siendo su finca favorita, donde falleció. Kotor pasó posteriormente a formar parte de la región del Banato de Jajce, y los otomanos la conquistaron en 1519, 52 años después de la caída oficial de Bosnia. Las fuerzas de ocupación avanzaron por el valle de Vrbanja, y la mayor resistencia a su penetración la ofreció la defensa de Kotor en Bettle, en el campo de Večićko. Los otomanos pronto invadieron Bania Luka , Srbac, Kobaš, Derventa y toda Posavina. Posteriormente, cruzaron brevemente a Eslavonia. Los mustafhiz de Kotor se encontraban incluso en pueblos alrededor de Visoko y en Dubrovnik, también en Visoko (probablemente las principales oficinas comerciales). Hamdija Kreševljaković supone que el mustafhiz de Kotor se trasladó desde una ciudad más cercana a Visoko. Hasta 1838, Kotor contaba con su propia tripulación. Durante la ocupación austriaca de la orilla derecha del Sava, las tripulaciones y la administración de la capitanía de Kobaška se trasladaron a Kotor , bajo la jurisdicción de la capitanía judicial de Jajce. Se observó que en 1833, Kotor solo tenía un cañón. Hamdija Kreševljaković escribe además, según fuentes no escritas: Kreševljaković considera a Jukić como la fuente de la ciudad y fortaleza de Kotor, llamada Bobas, y la gente aún puede oír «Bobac». Si hubiera abandonado la ciudad de Kotor, habría aprendido a llamarla cascada bajo el mando de antiguos jefes y a ser una poderosa fuente, una de ellas, de agua potable. Incluso en la década de 1960, para el iftar de Ramadán, se mencionaba el agua en los hogares más remotos de Kotor Varoš. Se dice que la población de Kotor era la de «Bobac», mientras que los de otras partes de la ciudad insisten en el supuesto «verdadero» «Bobas». Investigación y conservación El aspecto actual de la torre y la mazmorra es un ejemplo de dejadez y abandono de un importante monumento de la cultura medieval, y las autoridades locales no quieren o no saben cómo utilizarlos como un valioso y lucrativo pozo turístico. Referencias
Kotor (tvrđava)

Kotor ili Kotor-grad je bio srednjovjekovna utvrda iznad današnjeg naselja Kotor u Kotor-Varošu, Bosna i Hercegovina, Republika Srpska, općina Kotor-Varoš. Nalazio se u Dolnjim krajima, župa Vrbanja. U nekim novijim (2002.) izvorima stoji da se naselje ispod utvrde zove Kotorište, što nikada nije odgovaralo stvarnom stanju, jer je Kotorište kotorvaroško naselje na suprotnoj (desnoj) obali Vrbanje. U izvornom obliku (čije razvaline i danas postoje), u Kotoru je bila kula, nešto poviše na grebenu iznad rijeke Jakotine i tamnica (neposredno iznad vodopada). Kula i tamnica bile su povezane kamenim (izlomljenim) stepeništem. U kuli se, sve do oslobođenja Kotor-Varoša, 1945., nalazilo zvono impozantnog promjera: 5 m. Njegova dalja sudbina je nepoznata. Prvi puta Kotor se spominje 1382., kada je pripadao hercegu Hrvoju Vukčiću Hrvatiniću (oko 1350. – 1416.). Kao jemčevinu za pozajmljeni novac 1412. dobila ga je njegova žena Jelena. Kotor je i dalje ostao omiljena Hrvojevo odredište, u kojemu je i umro. Kotor je kasnije postao dio Jajačke Banovine, a Osmanlije su ga osvojile 1519., 52 godine nakon službenog pada Bosne. Okupatorske snage su nadirale niz dolinu Vrbanje, a najsnažniji otpor njihovom daljem prodoru pružila je obrana Korora u Boju na Večićkom polju, nakon čega su Osmanlije veoma brzo zauzeli i Banju Luku, Srbac i Kobaš, Derventu i cijelu Posavinu. Nakon toga, nakratko su prešli i u Slavoniju. Timari kotorskih mustafhiza su bili čak u selima oko Visokog i Visočkog Dubrovnika (vjerojatno glavne trgovinske ispostave). Hamdija Kreševljaković pretpostavlja da su mustafhizi „u Kotor premješteni iz nekog grada, koji je bio bliži Visokom“. Sve do 1838., Kotor je imao vlastitu posadu. Za vrijeme austrijske okupacije desne obale Save, u Kotor je premještena posada i uprava Kobaške kapetanije, koja je sudbeno bila u nadležnosti Jajačke kapetanije. Zabilježeno je da je 1833. U utvrdi Kotor bio samo jedan top. Hamdija Kreševljaković dalje piše, prema nepisanim izvorima: Kreševljaković uzima Jukića kao izvor da se grad i tvrđava Kotor zovu Bobas, „a u narodu se i danas čuje Bobac". Da je otišao u naselje Kotor, saznao bi da se tako nazivaju vodopad ispod bivše tamnice i snažan izvor (točak), jedan od njih više, pitke vode. Još 1960-ih, za ramazanske iftare, voda se odnosila i u najudaljenija domaćinstva Kotor-Varoši. Stanovništvo Kotora je govorilo da je bilo "na Bobācu", dok su oni iz ostalih dijelova grada insistitali na, navodno, "pravilnom" Bobas. Današnji izgled kule i tamnice je primjer nebrige i zapuštenosti značajnog spomenika srednjovjekovne kulture, a lokalne vlasti neće ili ne znaju iskoristiti ih kao vrijedno i unosno turističko dobro. Ostaci Hrvojeve tvrđave se nalaze na Privrermenoj listi nacionalnih spomenika Bosne i Hercegovine. Povezano Kotor-Varoš Hrvoje Vukčić Hrvatinić Večići Boj na Večićkom polju Izvori
Котор (город, Босния и Герцеговина)

Котор или Котор-град (сербохорв. Kotor, Kotor-grad, простореч. Бобац) — средневековый город-замок на севере Боснии. Расположен на территории общины Котор-Варош. Сохранился в виде руин. История Котор впервые упоминается в грамотах боснийского бана Степана Котроманича 1322—1323 годов или в 1382 году. Располагался в жупе Врбань. Городом какое-то время владел хумский воевода Хрвое, который 2 апреля 1412 года передал Котор жене Елене в денежный залог. Хрвое предположительно умер в Которе. После чего отошёл к Яецкой бановине. В 1519 году город был завоёван турками, которые разместили в нём военный гарнизон, находившийся здесь до 1838 года. В 1833 году в Которе осталась одна пушка. В период турецкого владычества городом управляли диздары: Хусеинага (1557 год), Салихага (1748), Авдага (1758—1793), Мехмедага (1810) и его сын Абдурахманага (1816), в 1858 году место диздара Салихаги занял его брат Авдага. Этимологически название города может происходить от праславянского котаръ — «стена из плетня». Боснийский город Котор упоминается в народной свадебной песне. Остатки старого города и укрепления (Хрвоев град) включён в предварительный список национальных памятников Боснии и Герцеговины. См. также Города средневековой Боснии Список замков Боснии и Герцеговины Примечания