Мост на Жепи

Мост на реци Жепи се налази на подручју општине Рогатица, у насељу Жепа, у Републици Српској, једном од два ентитета Босне и Херцеговине. Камени мост је изграђен у другој половини XVI века, вероватно након изградње моста Мехмед-паше Соколовића у Вишеграду, за време османске управе на овим просторима, у периоду велике реорганизације и сређивања путних комуникација у овом делу Османског царства. Мост се првобитно налазио на ушћу реке Жепе у реку Дрину и саграђен је на једном од регионалних путева чија је траса ишла уз реку Дрину и који се у Вишеграду одвајао од Цариградског друма, главне османске саобраћајнице на Балкану, чија је исходишна тачка био Цариград, средиште Османског царства. Није познато ко су утемељитељ и градитељ моста, али се међу истраживачима моста утемељење приписује великом везиру Мехмед-паши Соколовићу, а вероватни градитељ моста је један од сарадника архитекте Вишеградске ћуприје, великог Мимара Синана. Стрма обала реке Жепе је условила изградњу моста са једним отвором, засведеним преломљеним луком распона нешто више од десет метара, док је дужина моста нешто више од 21 метар. По својим стилским карактеристикама мост на Жепи спада у врхунска достигнућа османске архитектуре која је у времену његове изградње била на својој кулминацији, и у том смислу мост има исте стилске и друге карактеристике са османским мостовима из овог периода, чији је градитељ Синан или сарадници његовог цариградског атељеа. За изградњу моста се везују легенде и током своје историје мост је био предмет путописаца, а једну од легенди је, проминентно, књижевно обрадио писац Иво Андрић у својој приповеци Мост на Жепи из 1925. године. Изградња хидроелектране Бајина Башта и формирање акумулационог језера Перућац у другој половини XX века су били угрозили постојање моста на његовој првобитној локацији. Након многих дискусија и јавног ангажмана различитих појединаца и организација мост, којем је претило потапање језером, је дислоциран на нову локацију око петсто метара узводно, непосредно испод насеља Жепа и у близини Реџеп-пашине куле, такође конструисане приближно у исто време као и мост, где је и данас лоциран. Заједно уз премештање Арсланагића моста на Требишњици код Требиња, дислокација моста на Жепи је била водећи пример у заштити споменика културе из периода СФРЈ. Мост се данас не налази у задовољавајућем стању услед пукотине која се формирала на његовој десној страни и која прети његов опстанак, због чега је крајем 2016. године постављена стабилизујућа скела, али санација и рестаурација моста која је требала да уследи до данас није извршена. Мост је непокретно културно добро Републике Српске и национални споменик Босне и Херцеговине. Локација Мост на ушћу реке Жепе, леве притоке реке Дрине, је један од два камена моста из периода Османског царства изграђених на овој реци. Први мост се налази у непосредној близини њеног извора, у селу Врело, има три окна и преко њега води пут који оближња насеља повезује са Рогатицом. Други, тј. мост на њеном ушћу, је био лоциран десетак метара од ушћа Жепе у Дрину, на старом друму који се у Вишеграду одвајао од Стамболске џаде и ишао низ Дрину њеном левом обалом. На овом месту мост је стајао све до лета 1966. године када је због акумулационог базена насталог изградњом Хидроелектране Бајина Башта, да не би био потопљен, дислоциран на локацију око 500 метара узводно на истој реци, испод самог насеља Жепа, која се зове Спахин хрид, недалеко од Реџеп-пашине куле (која је грађена приближно у истом периоду као и мост). Историјски подаци Контекст настанка Мост на ушћу Жепе спада у корпус објеката османске градње који настају са доласком Османског царства у ове крајеве и новим друштвено-економским уређењем које је то са собом носило. Војно-стратешки објекти су у новој државној организацији имали прворазредни значај, тако и мостови, нарочито на већим рекама и регионалним комуникацијама. Описујући новонастали контекст, након дефинитивног пада босанске средњовековне државе, истраживачи архитекта Џемал Челић и исламолог Мехмед Мујезиновић у својој студији о старим мостовима у Босни и Херцеговини из 1969. године наводе: Турци углавном преузимају старе комуникационе правце зацртане још у доба Римљана, а коришћених и у средњем веку, али је стратешки и привредни значај ових комуникација добио оријентацију у готово супротном смеру те је у складу са тим дошло и до промена у мрежи путева. У новим условима исходишна тачка постаје центар царства — Цариград, а основни путни правац постаје Цариградски друм. Указујући на ову промену и њене реперкусије на Подриње и изградњу нових мостова, Челић и Мујезиновић наводе: Градитељ моста У старијим записима и путописима нема никаквих података о градитељу и времену изградње моста на реци Жепи, нити је на мосту остао сачуван текст са тарихом који би могао дати прецизне информације о времену и градитељу овог објекта. Као и за већину грађевина са ових простора, у народу су остале сачуване многе легенде и предања. Тек једна легенда, забележена почетком 20. века, уз архитектонску анализу објекта — како истичу Челић и Мујезиновић — даје подлогу за одређене, доста чврсте претпоставке о градитељу. Легенду је забележио аустријски писац Роберт Михел (de), а говори о томе како је један од ученика градитеља који је саградио мост на Дрини у Вишеграду, славољубив и вешт у свом занату, хтео да својим делом надмаши рад свог учитеља. Ученик је кренуо низ Дрину и на месту где се Жепа између брда пробија и улива у исту, премостио је каменим сводом са стене на стену. Када је касније мајстор учитељ угледао ово изванредно дело, спопао га је бес па је ученику одсекао обе руке. Апстрахујући елементе легенде у којима се говори о учениковој побуди и казни која га је стигла, двојица истраживача закључују да би легенда могла садржавати неке конкретне чињенице: Мост на реци Жепи је настао непосредно након градње Моста Мехмед-паше Соколовића у Вишеграду; Мост на реци Жепи је саградио ученик градитеља моста у Вишеграду, тј. Мимара Синана; Разрађујући прву од ове две тезе, Челић и Мујезиновић, а у вези откривања разлога, времена изградње и утемељитеља моста на Жепи, закључују да је мост настао након изградње ћуприје у Вишеграду, на једном од саобраћајних кракова који прилазе овом мосту, и то у последњој четвртини XVI века, а да је највероватнији утемељитељ моста исти као и утемељитељ Вишеградске ћуприје — велики везир Мехмед-паша Соколовић. Датирање изградње у задњу четвртину XVI века подржава и грађевински инжењер Милан Гојковић. Како истичу Челић и Мујезиновић: Челић и Мујезиновић реферишу на путопис немачког новинара и публицисте Хајнриха Ренера, насловљеног „Херцег-Босном уздуж и попријеко” и објављеног 1900. године, у ком се наводи предаја према којој је Соколовић утемељитељ моста: Када је о другој тези, тј. питању расветљавања градитеља реч, Челић, Мујезиновић и Гојковић су мишљења да је врло вероватно да је мост саградио један од ученика великог Мимара Синана, можда Мустафа-чауш — Синанов човек од поверења који је радио као надзорник на мосту у Вишеграду. Како истичу Мујезиновић и Челић: На стилску сличност лука моста са луковима моста у Вишеграду указује и архитекта Маја Росо Поповац у свом истраживању једнолучних мостова на простору БиХ. Друга легенда везана за мост на Жепи говори о везиру Јусуфу који је родом из овог краја и који је наложио изградњу и о италијанском градитељу коме је поверена изградња. Писац Иво Андрић је, проминентно, ову легенду књижевно обрадио у својој приповеци „Мост на Жепи”. Гледајући легенду у светлу реалних чињеница, Челић и Мујезиновић наводе да она њима није поткрепљена, тј. двојица истраживача нису могли нити да идентификују везира Јусуфа, нити су на мосту запазили било шта што би могло да упућује на италијанског мајстора, те стога, као напоменуто, одричу легенди базираност у стварним чињеницама. Премда у старијој литератури нема пуно помена мосту на Жепи, у новијој литератури мост је више присутан, изазивајући одушевљење и будећи машту посматрача. Осим Хајнриха Ренера, и већ споменути преноситељ једне од легенди, аустријски писац Роберт Михел је такође изнео свој дојам моста. Наводећи да је мост вероватно саграђен у исто време и од истог градитеља као вишеградска ћуприја, осим тога даје и свој естетски суд: „Неколико корака даље стадосмо пред дубоким коритом Жепе и видјесмо сасвим близу пред нама красан камени свод, који је водио на другу страну провалије. У оваквој дивљини једно племенито грађевинско дјело оставља двоструко дубок утисак. Једва је могуће разазнати на стјеновитом усјеку провалије гдје почиње грађевина; из брдских стијена израста готички камени лук тако хармонично да би се могло повјеровати да су стијене саме од себе премостиле провалију.” Избор локације Као већ напоменуто, мост се налазио на старом путу који се у Вишеграду одвајао од Цариградског друма и ишао низ Дрину, њеном левом обалом, на месту где је тај пут пресецао реку Жепу, готово на самом њеном ушћу. Мост је на овом месту саграђен искључиво због регионалних саобраћајних потреба, усамљен, без и једног објекта у његовој близини. Иначе сам Цариградски друм је, као напоменуто, за Османско царство била најважнија путна комуникација на Балканском полуострву под њиховом управом и својом трасом је пратио експанзију царства према средњој Европи, те му је у том смислу од стране државе поклањана одговарајућа пажња. Стари градитељ моста на Жепи је такође водио рачуна о избору датог локалитета за мост са аспекта оптималног постављања и решења моста. Како истиче истраживач Милан Гојковић: Мујезиновић и Челић истичу да је нарочито код моста на Жепи лук имао карактер разупоре две обале, а у контексту темељења моста. Како истичу: Иначе, дајући свој естетски суд о локацији, Челић и Мујезиновић истичу да је мост био саграђен у „изванредно пластичном планинском пејсажу овог дијела Босне”. Опис моста Стрме, скоро вертикалне обале Жепе и уска клисура кроз коју се пробија река су, као напоменуто, условиле мост са једним отвором, засведеним преломљеним луком распона 10,20 метара. Укупна дужина моста је 21,60 метара, са нивелетом у паду, лево и десно од темена свода (око 4%). Тип нивелете код моста на Жепи, као и код многих османских мостова са једним отвором, је асиметрична конвексна нивелета. Овакав облик нивелете је узрокован разликом у котама обала тј. приступних путева. Иначе, величина отвора свода и његова стињеност, заједно са његовом дебљином и испуном у темену, котама пута на обалама и потребном величином протицајног профила која је диктирала коте опораца, те положаја ослоначких спојница свода — утицали су на величину нагиба нивелете. Гојковић истиче да је ово био разлог варирања нагиба нивелете на групацији османских мостова са једним отвором које је он анализирао. Тако нагиби нивелете варирају од 28% код Јелен моста (mk), до 24% код моста у клисури призренске Бистрице (sq) и 22% на Старом мосту у Мостару, па све до хоризонталних нивелета као код мостова у Кратову у Македонији (Чаршијског (mk), Грофчанског (mk) и Јокширског моста (mk)) и других мостова. Чела свода чине преломљени шиљати лукови са узводне и низводне стране, чија је висина 6,5 метар, мерено од базе засвођене конструкције. Радијус је 6,70 метара, а ексцентритет центара закривљености износи од вертикалне оси 1,60 метара на обе стране. Дебљина свода моста је 75 центиметара. За поређење и као доказ стилске истоветности моста на Жепи и оног у Вишеграду, Челић и Мујезиновић констатују да је распону свода моста на Жепи најближи први свод уз леву обалу моста у Вишеграду (10,70 метара). Дебљина свода код вишеградског моста је 85 cm наспрам 75 cm код овог, ексцентритет центара закривљености на вишеградском мосту варира и износи максимално 106 cm, наспрам 160 cm на мосту на Жепи. Код моста на Жепи је виша стрела преломљеног лука била нужна због нивелете пута, који је лежао високо над провалијом. Као и код већине османских мостова, и код моста на Жепи, конструкција свода је наглашена архиволтом — њен облик у вертикалној равни идентичан је са обликом екстрадоса свода и у диспозицији моста има задатак да нагласи облик и визуелно смањи дебљину свода, као и да диференцирањем површина, чеоних зидова и чела свода, обогати естетске квалитете моста у целини. На мосту на Жепи ариволта је формирана од једног слоја обрађеног камена плочастог облика. Попречни пресек моста је правоугаоник, и мост на Жепи — заједно са Старим мостом у Мостару, мосту на Увцу и мосту на Ријеци Црнојевића — има најмањи однос дебљине чела и ширине свода, између 4 и 5, од свих османских мостова на простору бивше Југославије. Како је ширина свода директно зависна од ширине моста, а ова пак од значаја и величине моста, премда, како истиче Гојковић, нема одређене правилности у избору ове две ширине, јасно је да је код мостова на главним и за османску експанзију битним саобраћајницама ширина моста, а самим тим и свода, била релативно велика, и обрнуто. Највиша тачка интрадоса уздигнута је изнад нормалног водостаја за око 12 метара, док је коловоз, укључивши дебљину свода и горњег строја за 1,55 метара виши. Коркалук моста, који је на мосту пре реконструкције био сачуван само делимично, имао је висину 90 cm, па је тако највиша кота моста над нормалним водостајем износила око 14,5 m, што је у пропорцији са распоном отвора, како истичу Челић и Мујезиновић, „давало специфичан дојам грађевине која стреми небу под облаке”. У апсолутним мерама (надморска висина), ослонци моста су се налазили на коти 273,80, коловозна конструкција на коти 281,60, док је дно корита реке Жепе било на коти 268,60 m. Мост на Жепи је директно фундиран на квалитетном, стеновитом материјалу на површини терена. Свод и чеони лукови моста конструисани су од клесанаца седре чије димензије, осим висине, нису биле уједначене. Чеони зидови моста рађени су од правилних квадера вапненца димензија од 15 x 20 па до 50 x 140 cm, на неким местима и више. Слојеви слагања камена нису идеално хоризонтални, мада се уочава да су одступања од хоризонтале била минимална. У конструктивном смислу, у слојевима се смењују уздужњаци и вежњаци, чиме је градитељ постигао јединственије деловање облоге чеоних зидова са језгром моста које је сачињавала комбинација ломљеног камена и вапненог малтера. Иначе, у увид испуне моста се дошло током његове демонтаже и премештања на другу локацију, а исту испуну од лепо сложеног ломљеног камена у кречном малтеру од крупнијег песка су, како наводи Гојковић, имали и Арсланагића мост у Требињу, те делимично срушени мостови у Призрену, Врању и још неким локалитетима. Спојнице између камених блокова су биле правилне и радијалне, минималне ширине. Биле су попуњене вапненом жбуком. По површини су највећим делом биле калцифициране. Квадери су према унутрашњој страни само приклесани. Већим делом су по хоризонталним слојевима повезани кламфама од кованог гвожђа заливеног оловом. Овакве везе нису успостављене по вертикали. Иначе, поред моста на Жепи, седра је коришћена за зидање чеоних зидова и парапета на другим једнолучним османским мостовима на простору БиХ — моста у Ливну и Козје ћуприје, а од овог материјала је озидан и тротоар мостарског моста, те је начелно највећи број османских мостова у БиХ озидан од овог камена. Чеони зидови су у висини стазе завршени венцем једноставне профилације. Гојковић истиче да је тип венца који је присутан на мосту на Жепи, а који се састоји из — просте профилације, вертикале и косе равни — присутан и на мосту у Мостару, Требињу, мосту у Блажују (bs), мосту у Клепцима (bs) и другим мостовима. (в. испод) Сама стаза је имала незнатни успон према центру који је, као напоменуто, износио око 4%. У целини је била калдрмисана калдрмом од облутака камена („турска калдрма”). У мосту није пронађен никакав систем хидроизолације. Коркалук је био причвршћен на хоризонтално положене широке плоче венца помоћу гвоздених трнова и олова. Плоче коркалука су са горње стране биле међусобно повезане железним пијавицама и заливене оловом. Коркалук ограда је иначе била најчешће примењивана конструкција ограде у османској мостоградњи шеснаестог века. Мост је изгледао и сада изгледа као разупора између две готово вертикалне стеновите обале. На његовој изворној локацији, десна обала је била веома стрма, док је лева у свом горњем делу, имала профил у косини, под углом од око 46 степени. Налазећи опорце директно на стрмим стенама и на различитим висинама, уз одређену асиметричност чеоних зидова (што је посљедица различитог пада обала), мост је, како истичу Челић и Мујезиновић, изгледао као да органски израста из стена док кључни камен свода оставља дојам крхке копче на судару двеју геометријских израслина. Гојковић експлицитно изражену симетрију моста наводи као једну од његових од најважнијих естетских одлика — она изазива осећај мирноће, спокоја и уравнотежености, а посебно билатерална симетрија утиче да се призор моста без много напора упамти. Облик свода Преломљени или оживални облик свода, примењен на мосту на Жепи, је за разлику од полукружног облика свода који је најчешће заступљен у османској мостоградњи, примењен на малом броју грађевина — свега седам мостова до данас очуваних на простору бивше Југославије, као и на мостовима Коџе Мимара Синана и његових следбеника. Како наводи Гојковић: У групу споменутих османских мостова са преломљеним обликом свода, осим моста на Жепи, спадају: мост на Увцу, Вишеградска ћуприја, мост у Коњицу, Јокширски мост у Кратову, мост на Љубовиђи, Грофчански мост, као и Синанови мостови — мост Бујкчемеџе, мост у Лилебургазу, сарајски мост у Једрену, мост Капиагаши и мост у Алпулу. Челић и Мујезиновић у својој анализи моста на Жепи истичу да је његов „елегантан шиљати лук форма врхунских достигнућа једног грађевинског умијећа на кулминацији”. Стављајући ову архитектонску карактеристику моста у шире грађевинске и уметничке прилике тог времена, наводе: Преломљени луке се, иначе, осим у овој, споменутој, форми — једноставног преломљеног лука — у османској архитектури друге половине шеснаестог столећа примењивао и у још једној форми преломљеног лука — код којег чист полукруг, почев од 60 степени навише са једне и друге стране прелази у тангенту и тангенте се секу на симетрали лука. Овај тип преломљеног лука је највише задовољавао укус турског архитектонског умећа на његовој кулминацији, али се сумњало у његову конструктивност, па се зато углавном користио за мање распоне над тремовима џамија и прозорима, а у мостоградњи само изнимно. Венац Линије, архитектура и конструкције венца код већег броја мостова из османског периода су, како истиче Гојковић, доста значајан и утицајан елеменат у архитектури и конструкцији целине и поседују одређене карактеристике. Осим конструкцијског значаја као завршни елемент чеоних зидова имају и велики утицај на естетику моста — заједно са конструкцијом ограде и њеним контурама подвлаче линију ограде тј. раван коловоза и заједно са линијама свода дају архитектонски карактер грађевини. Према типологији коју је разрадио овај истраживач, као већ напоменуто, тип венца код моста на Жепи је тип који подразумева просту профилацију, вертикалу и косу раван, а осим на жепљанском, заступљен је код Старог моста у Мостару, Арсланагића моста у Требињу, мосту у Клепцима, мосту у Блажују, Козјој ћуприји код Сарајева и мосту у Тетову. Пропорцијски систем Код моста на Жепи је, како истиче Гојковић, заступљен систем пропорционисања на бази квадратуре, нешто сложенијег типа, а овај систем пропорционисања на бази квадрата је иначе био заступљен код османских мостова са једним отвором, премда, посебно код оваквих мостова где је величину отвора свода диктирала величина и карактер препреке, систем пропорционисања је био без великог значаја. Он је тек код већих мостовских конструкција, веће дужине и на већим речним токовима, овај начин рада је долазио до изражаја. Контекстуализујући ову појаву у османској мостоградњи, проф. Гојковић истиче: Стављајући мост на Жепи у овај контекст, Гојковић наводи: Новија историја Пренос моста на нову локацију Далеко од насеља и савремених путева, мост на Жепи је деценијама стајао изван употребе и својом лепотом и присутношћу задивљавао ретког намерника. Солидношћу градње је добро одолевао зубу времена. Овакво стање је трајало све до изградње хидроелектране Бајина Башта, која је запечатила његову судбину, као што је угрозила и вишеградски мост. Акумулационо језеро настало изградњом бране је на месту где се мост првобитно налазио подизало ниво воде за десетак метара изнад највише коте моста. Изградња хидроелектране и њено угрожавање моста је получило бројне дискусије и састанке у вези са судбином моста. У југословенској штампи су излазили новински чланци који су говорили да ће мост бити потопљен, тј. о невољкости Дирекције хидроелектране да се мост спасе, те о подршци историчара, архитеката и уметника у прилог спасавању и оптужбе од Завода за заштиту споменика у Сарајеву упућеној Дирекцији за не сарадњу у циљу спасавања моста. Мишљење је изнео и писац Иво Андрић који је, на упит становника овог подручја да интервенише у циљу спасавања моста, дао двосмислен одговор да ли мост треба заштити или, ради уштеде оскудних средстава, потопити. У немогућности да заштите мост на лицу места, у првом реду два надлежна органа, Скупштина општине Рогатица и Завод за заштиту споменика, су инсистирали на демонтажи и преношењу објекта на неку погоднију локацију узводно. Завод за заштиту споменика културе СР Босне и Херцеговине је 9. марта 1966. године издао решење којим је забранио потапање моста на реци Жепи за време док Инвеститор радова не уплати потребна средства за трошкове демонтаже, преноса материјала и реконструкције моста на новој локацији. Као напоменуто, након многих дискусија и састанака, одлучено је да се мост премести на нову локацију изван домашаја вода акумулационог језера хидроелектране. Главни проблем заштите моста, осим потребних финансија за премештање, се састојао у проналажењу нове локације а да се притом очувају све вредности моста које су постојале и на старој локацији. Након низа анализа и преиспитивања терена, пронађен је сличан профил корита реке Жепе, на удаљености од око 500 метара од насеља Жепа, на месту које се зове Спахин хрид или Подкуле. Том приликом су урађена детаљна снимања профила и успоредбом са старим профилом констатовано је да се објект готово у потпуности може уклопити на новом месту с тим да досадашња узводна фасада моста постане низводна и обратно, што се постигло заокретањем објекта у односу на смер реке за 180 степени. Како истиче Гојковић: „Приликом дислокације једног моста уопште, посебан проблем је избор новог попречног профила препреке. Овде, у овом примеру, стекао се низ по мост повољних околности. Наиме, нађен је профил на истој реци и у близини примарне локације, конфигурација обала и профила практично је адекватна старој, и нађена је мосту чак и садржајнија функционалност него што је то био случај на првој локацији. После усвајања нове локације извршена су сва потребна снимања и израђени су пројекти демонтаже и реконструкције моста (на новој локацији).” Пре него што су били осигурани материјално-финансијски услови за послове демонтаже моста, општина Рогатица је, у сарадњи са Заводом за заштиту споменика БиХ, ангажовала пројектантску организацију – Завод за испитивање материјала и конструкција Грађевинског факултета у Сарајеву за израду пројекта демонтаже моста, а касније и пројекта његове реконструкције. Аутор и једног и другог пројекта био је инж. Исмет Тахировић. Након што су се стекли услови изабран је извођач радова – Комунално грађевинско предузеће „Стандард” из Рогатице, које је реализовало ове задатке. Тахировић је био тај који је пронашао и споменуту адекватну локацију узводно на реци, на коју је мост и дислоциран. На лето, у јуну и јулу 1966 године постављена је специјална грађевинска скела (иначе касније кориштена и приликом поновног зидања моста), извршено је означавање појединих тесаника и демонтажа конструкције моста са извлачењем материјала на коту која остаје изнад највише коте језера. Скидање камених фрагмената је обављено врло пажљиво, како не би дошло до оштећења на каменим блоковима услед тврде масе вапненог везива. Пренос фрагмената вршен је коњским запрегама и целокупан процес је трајао око месец дана. Гојковић наводи да су радови на демонтажи били нарочито убрзани, тридесетак дана, јер је већ било започето пуњење акумулације Перућац — одуговлачењем са доношењем коначних одлука о премештању служба Хидроелектране је желела да се мост потопи, а уз то се и пренос демонтираног материјала одвијао по путу непроходном за кретање моторних возила. Радови на реконструкцији моста су почели августа 1967. године, а завршени крајем септембра исте године. Радови на реконструкцији су извршени на начин да је сваки појединачни елемент конструкције дошао на своје место. Као везивно средство приликом зидања чеоних зидова моста, била је кориштена продужно цементна жбука. Остале везе су урађене на изворни начин. Испуну моста сачињавали су комади ломљеног камена повезани са продужно цементним малтером. Описујући поступак, Гојковић наводи: „Приликом радова заступљени су познати принципи реконструкције ових и оваквих објеката. Наиме, све видне површине озидане су од демонтираног камена, са тежњом да сваки тесаник заузме исто место као и на старој локацији, а све оно што је скривено од ока посматрача сходно начелима и правилима савремене мостоградње.” Надзор реконструкције је вршио Тахировић. Челић и Мујезиновић у својој оцени извршене реконструкције наводе: „Не губећи из вида да заправо више немамо аутентичан споменик у аутентичном амбијенту, морамо бити врло задовољни чињеницом да се нашло снага за потпору настојања да културни губитак буде ипак што мањи.” Почетком 1968. године, мост је предат на употребу. На новој локацији кота ослонца моста је 405,00 m (раније 273,80 m), кота интрадоса у темену свода 411,50 m, а кота коловоза изнад темена 413,00 m (раније 281,60 m) надморске висине. Овом приликом су извршена статичка преиспитивања моста, пошто су узете у рачун постојеће димензије и материјал, властито оптерећење и покретно оптерећење од 1000 kg/m² . Иако линије притиска излазе из језгра пресека, искључењем сила затезања максимална напрезања остају у допуштеним границама. Као напоменуто, мост је на новој локацији повезан са локалним сеоским путевима, због чега, у пуно већој мери него на старој локацији, служи својој основној намени. Дисолокација моста на Жепи је, уз дислокацију Арсланагића моста на Требишњици, био водећи пример у пракси заштите споменика културе из периода СФРЈ. Формална заштита Као напоменуто, Завод за заштиту споменика културе СР Босне и Херцеговине је 9. марта 1966. године издао решење којим је забранио потапање моста на реци Жепи за време док Инвеститор радова не уплати потребна средства за трошкове демонтаже, преноса материјала и реконструкције моста на новој локацији. Просторним планом СР Босне и Херцеговине из 1980. године ово добро је било евидентирано и сврстано у прву категорију као културно-историјско добро. Комисија за очување националних споменика Босне и Херцеговине је 25. јануара 2005. године прогласила мост на Жепи националним спомеником Босне и Херцеговине. Мост се уједно налази и на списку угрожених споменика коју је сачинила Комисија, а из разлога оштећења његове конструкције. [стање списка од 17. јануара 2019. године] (в. опширније испод); Мост на Жепи је непокретно културно добро Републике Српске. Садашње стање Премда су Жепа и њена околина за време рата у Босни и Херцеговини доживела велика разарања, сам мост, изненађујуће, није уништен. Истраживач Росо Поповац као могући разлог наводи забачену локацију моста на коју је мост пренет у самој Жепи, као и његову безначајност. Ова ауторка наводи да је мост пак, на почетку рата на овом простору, претрпео пар удара гранатама. Она износи теорију да велика штета нанета луку и чеоним зидовима (en) моста — премда штета одмах није била видљива на његовој површини, је настала од поготка стена испод лука на којима је мост фундиран, гранатом, што је довело до померања темеља моста. Росо Поповац наводи да, због неприступачности темеља моста и обујности вегетације која их је обрасла, јој није било могуће да потврди тачност ове теорије, али да је према сведочењу очевидаца из Жепе мост био насумично гранатиран, а поједина граната је пала у његову непосредну близину, Овај истраживач истиче да је последично оштећење носећег лука моста које је постало касније видљиво производ ратних дејстава. Комисија за националне споменике је иначе у својој одлуци из 2005. године утврдила да од момента када је мост предат на употребу након премештања, до времена доношења одлуке, на њему нису примењене мере одржавања, изузев радова на чишћењу самоникле вегетације. Исто тако је утврдила да се на десној страни моста, на висини од око 90 cm испод нивоа коловоза, појавила подужна пукотина дужине око 10 метара, висине око 2 cm, која пролази целом дужином моста и наставља се преко свода. Као највероватнији узрок Комисија је тада констатовала попуштање десног ослонца моста. Такође је истакла да није познато шта конструкцију спречава да потпуно падне. Једна пукотина се, такође, нешто раније појавила на коркалуку моста. У одлуци Комисија је обавезала Владу Републике Српске да изради пројекат санације, рестаурације и конзервације моста, као и његово реализовање. Росо Поповац у свом истраживању десет година касније након доношења одлуке истиче да је висина пукотине између 5 и 8 cm, те да потпуно раздваја девети и десети ред десног (тј. јужног) чеоног зида, као и да је, као изнад напоменуто, носећи лук моста веома оштећен. Она наводи да је информисала надлежне органе власти као и Завод за заштиту културно историјског и природног насљеђа Републике Српске, те да су све инстанце одговориле да немају новца за санацију. Истиче да ће вода временом да испере мало камење и малтер којим је испуњена пукотина што ће да доведе до даљњег померања клесанаца ка доле, као и да ће таложење воде у пукотини, на ниским температурама, и њено претварање у лед још више да је повећава. У циљу предупређења, а након консултација са архитектом проф. Фантом, предложила је јевтину привремену конструкцију која би онемогућила да вода улази у пукотину, али није добила одговор од надлежних институција. У својој студији из 2015. године, овај архитекта је утврдила да је стање моста алармантно и да му прети пад у реку. Током 2016. године су почели, а у децембру исте и завршени, радови на ургентној стабилизацији моста. Постављена је привремена скела која ће да обезбеди мост и омогући извођење осталих фаза пројекта рестаурације када се за њих обезбеде средства. Новац за стабилизацију моста, у износу нешто више од 62 хиљаде америчких долара, је донирао Специјални фонд америчких амбасадора за очување културног наслеђа при Амбасади САД у Босни и Херцеговини, што је најављивано још од 2012. године. Радови су извођени на, по градитеље, изузетно тешком и неприступачном локалитету и завршени су пре постављеног рока. Пројектну документацију је израдила фирма ИПСА институт Сарајево, а извођач је фирма „Неимари”. Пројекат је спроводила Комисија за очување националних споменика, а партнери у спровођењу пројекта били су месна заједница Жепа, општина Рогатица и Завод за заштиту културно-историјског и природног насљеђа Републике Српске. Према наводима конзерватора Милијане Окиљ из 2020. године, значајна структурна оштећења су и даље присутна на мосту. И премда је изграђена потпорна конструкција за заштиту моста, остале најављене фазе пројекта нису реализоване. Израђена је пројектна документација за конструктивну стабилизацију и рестаурацију моста, али због недостатка средстава сам пројекат није реализован. Мост у култури Мост на Жепи и легенда о везиру Јусуфу су, као већ споменуто, били тема приповетке писца Иве Андрића. Андрић је приповетку објавио 1925. године у „Српском књижевном гласнику” и по неподељеној оцени критике једна је од најбољих прича каснијег нобеловца. Мост, који је у приповеци заузео место лирског субјекта тј. јунака приповедања, Андрић је на следећи начин описао: У историји књижевности, Андрић је са Мостом на Жепи, према истраживачу Драгану Чихорићу, насупрот протагонистима надмоћи епске песме, усменог говора и локалног народног језика у југословенској култури, покренуо педагошку тезу, којом је — између инертне јавности, политичке намере и гостујућег уметника — најавио улазак свежих југословенских мајстора, који су најавили оно што ће се догађати у зрелој југословенској модерности 20. века. Приповетка је данас, између осталог, и обавезна лектира у основним школама у Србији. Као већ напоменуто, мост на Жепи је у новије доба био предмет и путописа. Аустријски књижевник Роберт Михел и немачки новинар и публициста Хајнрих Ренер су у својим путописима из Босне, објављеним почетком XX века, забележили и мост на Жепи. Мост је 2019. године посетио хрватски и бх. новинар Мило Јукић (hr) који је, између осталог, приметио: „Потписали су се уоколо сви који су имали везе с мостом, и они што су га с његовог родног мјеста донијели овдје, и државно повјеренство које га је прогласило националним спомеником, угроженим, и Американци који су дали лову за обнову, и неки мени непознати аустријски писац Ото Ренер, само нема човјека који је Мост показао и приказао читавом свијету.” Босанскохерцеговачки и хрватски књижевник Јосип Млакић (hr) је 2024. године обишао Жепу и мост и оставио свој писани дојам моста. Указујући на лепоту али и незавидно стање у ком се у тренутку његове посете налазио, Млакић између осталог скреће пажњу и на плочу у близини моста, постављену приликом преноса моста на нову локацију и њеног данашњег изледа БХ Пошта, јавно предузеће које углавном послује на подручјима са бошњачком већином у Федерацији Босне и Херцеговине, је марта 2023. године промовисала поштанске марке са мотивима моста на Жепи и оближње Реџеп-пашине куле (културно-историјским наслеђем Жепе). БХ Поште су ове две марке посветиле, како наводе, „Жепи, херојском граду и једном од најзначајнијих симбола повратка у Босни и Херцеговини” (повратничком бошњачком становништву у Жепу након рата у БиХ). Аутори обе марке су Мујо Куловац и дизајнер Абдулах Бранковић. Пет година раније, 2018. године, БХ Пошта је издала поштанску марку „Лик и задужбине Мехмед-паше Соколовића” на којој се, уз друге Соколовићеве задужбине, насликан нашао и мост на Жепи. Аутор решења је Абдулах Бранковић. Галерија Види још Мост на Жепи (приповијетка) Напомене Референце Литература Књиге и зборници Часописи Новински чланци