NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Carinski most

Carinski most je cestovni most u Mostaru. Lokacija Ovaj most premošćuje Neretvu uzvodno od Starog mosta u blizini autobusnog kolodvora, na mjestu nekadašnje carine (po kojoj je ovaj dio Mostara i dobio ime Carina) i na mjestu gdje je Neretva najuža. Povijest Idejni projekt mosta za cestovni i željeznički promet izradio je poznati inženjer iz mostarske povijesti Miloš Komadina. Projekt je predviđao konstrukciju od armiranog betona s dva luka – veći luk premošćivao bi Neretvu, a manji kameni plato obale. Radovi na izradi mosta započeli su 1916. godine. Most su gradili austro-ugarski vojnici i ratni zarobljenici (talijanski, srpski i ruski). Pušten je u promet 9. svibnja 1918. i dobio ime Most kralja Karla. Nedovršeni i sporedni radovi nastavljeni su nakon završetka austro-ugarske okupacije 1920. i nova vlast nazvala ga je Most kralja Aleksandra. Nakon Drugog svjetskog rata bio je nazvan Most Ive Lole Ribara. Mostarci ga oduvijek zovu Carinski most. Srušen je 11. lipnja 1992. zajedno s Mostom Hasana Brkića i Željezničkim mostom u Raštanima. Veliki luk miniran je i u potpunosti srušen, za razliku od malog luka, koji je ostao čitav s nadlučnom konstrukcijom. Oba stuba za oslonac i srednji stub također su ostali čitavi. Troškovi obnove iznosili su 5 milijuna KM. Investitor je bila Misija Europske unije u Mostaru (EUAM), koja je zbog lošeg stanja ostalih dijelova mosta odlučila obnoviti cjelokupan most u izvornom obliku, uz proširenje za 1 m zbog povećanog cestovnog prometa. Obnova je trajala 15 mjeseci, a završena je 1996. Ovo je prvi most obnovljen u Mostaru nakon rata. Opis Širina luka iznosi 52,7 m. Širina svoda u tjemenu je 8,40 m, a péta luka 9,40 m. Luk nad obalom ima raspon od 35 m (visina strijele 7 m), uz širinu otvora 34,26 m. Visine stubova su: zapadni obalni 6,5 m, srednji 6 m, a istočni 3 m. Širina kolovoza bila je 7 m, uz 2 nogostupa po 1,5 m. Na mostu su bile ugrađene tračnice za normalni i uski kolosijek. Most je izgrađen s bogato ukrašenim ogradama i kioscima na zapadnom dijelu mosta. Literatura Krešimir Šaravanja, Mostovi Mostara iz austro-ugarskog razdoblja, Građevinski fakultet Sveučilišta u Mostaru, Mosta Izvori
Stari grad Ljubuški

Stari grad Ljubuški (još i tvrđava hercega Stjepana) srednjovjekovna je tvrđava koja se nalazi na brdu Buturovica iznad Ljubuškoga. Nacionalni je spomenik Bosne i Hercegovine. Osim Starog grada koji se nalazi na koti od 350 mnv, na Buturovici se nalaze još dva lokaliteta: Gradina Sitomir (395 mnv) te Gradina na Buturovici (397 mnv). Opis Osnova grada izgrađena je na najvišoj koti u vrijeme srednjovjekovne bosanske države, vjerojatno polovinom XV. stoljeća. Srednjovjekovni grad se sastoji od dominantne masivne kule Herceguše te obora (ograđenog prostora za stoku) ispred nje. Kula je četverokutnog oblika, vanjskih dimenzija 9,7×5 m na čijem su vrhu bile puškarnice. Debljina sjevernog zida je 4,5 m, a istočnog i zapadnog 2 m. Dimenzija obora uz kulu je 20×10 m s ulazom širine 1,3 m na južnoj strani. Debljina zidova oko obora bila je između 1,6 i 2 m. Nakon osvajanja Osmanlije su ga sa svih strana opasale zidovima unutar kojih su ostatci stražarnica, žitnica, pekarne, barutane te četiri cisterne za vodu (čatrnje), od kojih su danas vidljive tri. Izgradnjom zidova oko srednjovjekovnog dijela koji postaje jezgra tvrđave, Osmanlije ga uobličuju u konačni oblik nepravilnog poligona dimenzija oko 93 × 49,5 m (pravac sjever-jug × pravac istok-zapad), površine oko 3.350 m2. Na sjeverom dijelu grada je ulazni dio i veliki donji obor s tabijom, a na jugu se nalazi gornji obor pregrađen zidom. Između njih se nalazi kompleks srednjovjekovnog grada štićenog jednim pregradnim zidom, i na istočnoj strani odvaja ovaj kompleks od donjeg obora. Na jugoistočnom dijelu sagrađene su dvije dominantne kule okrenute ka istoku. Na svim perimetralnim bedemima bile su puškarnice, dijelom i danas sačuvane. Gradnja samoga grada veže se za hercega Stjepana Vukčića Kosaču. Prvi spomen datira u 1452. kada su u jeku bile borbe između hercega Stjepana i njegovih sinova - knezova Vladislava i Vlatka. Vladislav je iste godine prešao na stranu Dubrovačke Republike te neuspješno pokušao od oca oteti grad. Grad se 1454. spominje u povelji aragonskoga kralja Alfonsa V. kao civitas Lublano (grad Lublano). Osmanlije su ga prvi put osvojile 1463., ali su ga zbog nedovoljne snabdjevenosti nakon mjesec dana napustili, tako da ga je knez Vlatko vratio pod svoju vlast. Negdje između 1468. i 1477. Osmanlije su ga ponovno osvojile, znatno nadogradile i držale u njemu jaku posadu. Njegov kontinuitet se ogleda kroz višekratna spominjanja. Tako je 1477. spomenut u defteru hercegovačkog sandžaka, 1503. u ugovoru između Osmanlija i Ugarske, kao jedan od pograničnih gradova koji ostaje pod osmanskom vlašću, a Nesuh-aga Vučjaković ga 1633. spominje prilikom gradnje džamije u njegovoj blizini. Napušten je 1835. Galerija Izvori Vanjske poveznice Sestrinski projekti
Тара (каньон)

Каньонът на река Тара (на сръбски: Кањон реке Таре) или Каньон Тара е просечен от река Тара в едноименната планина Тара в Черна гора. Част е от Национален парк „Дурмитор“, включен в Списъка на световното културно и природно наследство на ЮНЕСКО. Това е най-големият каньон в Европа и втори в света (след Гранд каньон в САЩ) със своите 82 км дължина и дълбочина до 1300 м. Популярна дестинация за планински туризъм и рафтинг. Имало е планове на правителствата на Босна и Херцеговина и на Черна гора за завиряване на каньона за изграждане на язовир, но са изоставени през 2005 г. след поредица от протестни действия на природозащитници от двете страни. През септември 2006 г. обаче е подписан протокол с фирма от Словения за строителство на ВЕЦ с мощност 40 или 60 мегавата. Външни препратки Официален сайт Снимки от каньона на река Тара Архив на оригинала от 2007-10-19 в Wayback Machine. Пътепис за каньона на река Тара Архив на оригинала от 2016-01-26 в Wayback Machine.
Tarakløften

Tarakløften (serbisk Kanjon Tare) er den længste kløft eller ravine i Montenegro og hele Europa og den næst længste i verden efter Grand Canyon i Arizona. Den er 82 km lang og 1.300 meter på det dybeste. Kløften er indskrevet på UNESCOs verdensarvsliste og er en del af Durmitor Nationalpark. Floden Tara løber gennem kløften. Et areal på 1.828,89 km² omkring floden og kløften blev i 2020 udpeget til biosfærereservat under UNESCOs Menneske og biosfære-programmet. Der er stenede terrasser, sandstrande, høje klipper og mere end 80 store grotter langs kløften. Det er populært at rafte nedover Tara gennem Tarakløften, hovedsagelig fra Brstnovica til Sćepan Polje, en 18 km lang rute som tager 2-3 timer. Dette er også den stejleste del af floden og 21 af 50 stryg i elven ligger langs denne strækning. De bosniske og montenegrinske myndigheder havde planer om at bygge en dæmning i Tarakløften i forbindelse med reguleringen af et vandkraftværk i Drina, men planerne blev skrinlagt i april 2005 efter stærke protester. I september 2006 blev der derimod underskrevet en aftale mellem det slovenske selskab Petrol og det montenegrinske selskab Montenegro-Bonus om at bygge et andet vandkraftværk, til trods for alle forsøgene på at beskytte kløften. Referencer Eksterne kilder og henvisninger Der er for få eller ingen kildehenvisninger i denne artikel, hvilket er et problem. Du kan hjælpe ved at angive troværdige kilder til de påstande, som fremføres i artiklen.
Tara (Drina)

Die Tara (serbisch-kyrillisch Тара) ist der Hauptquellfluss der Drina und übertrifft sowohl in der Wasserführung als auch mit 140 km Länge den anderen Quellfluss, die Piva (etwa 120 km). Somit ist die Tara der längste Fluss Montenegros. In ihrem Unterlauf hat sie eine spektakuläre Schlucht ausgebildet, die eine der längsten und tiefsten Europas ist. Verlauf Der Fluss entsteht auf einer Höhe von etwa 2000 Metern im Žijevo-Gebirge, an der montenegrinisch-albanischen Grenze, circa 30 km südlich von Kolašin aus dem Zusammenfluss der Opasanica und der etwas größeren wie längeren Veruša. Von Prošćenje bis zum Zusammenfluss mit der Piva bei Hum an der montenegrinisch-bosnischen Grenze hat sich die Tara im Lauf der Jahrtausende über 1.300 m tief in das umliegende Gebirge eingeschnitten und die Tara-Schlucht gebildet. Der Fluss hat in diesem Bereich ein durchschnittliches Gefälle von 3,6 m/km. Tara-Schlucht Die Tara-Schlucht hat eine Länge von 78 Kilometern und eine Tiefe von stellenweise über 1300 Metern. Sie ist damit einer der längsten und tiefsten Canyons Europas und gehört neben der Colorado-Schlucht in den USA, dem Colca-Tal in Peru, der Barranca del Cobre in Mexiko und einigen asiatischen Schluchten zu den größten der Welt. 1980 wurde der untere, als Schlucht ausgebildete Bereich des Flusses als Teil des Nationalparks Durmitor von der UNESCO in die Welterbeliste aufgenommen. Wassersport Aufgrund der vielen bis zu 60 m hohen Wasserfälle und Kaskaden ist die Tara ein Paradies für Rafting-Sportler. Brücken Während es im Oberlauf der Tara mehrere Brücken gibt, so die der Europastraße 65 bei Mojkovac und zwei Brücken der Bahnstrecke Belgrad–Bar zwischen Mojkovac und Kolašin, findet sich im mittleren und Unterlauf des Flusses auf Grund der Topografie und der dünnen Besiedlung mit der Đurđevića-Tara-Brücke nur eine wichtige Brücke. Diese ist 350 Meter lang und bis zu 150 Meter hoch. Weblinks Befahrungsbericht auf www.kajaktour.de Beschreibung des Flusses auf www.durmitorcg.com (serbokroatisch)
Canyon de la Tara

Le canyon de la Tara (en monténégrin : Кањон ријеке Таре ; en bosnien : Kanjon rijeke Tare) est formé des gorges taillées par la rivière Tara au Monténégro. Souvent profond de plus d'un millier de mètres (jusqu'à 1 300 m), il s'agit du canyon le plus profond d'Europe. La Tara, longue d'environ 80 km, traverse le parc national de Durmitor. Portail du Monténégro Portail de la géographie Portail des Balkans
Kanion Tary

Kanion Tary (czarnog. Kanjon Tare / Кањон Таре) – najgłębszy w Europie kanion, położony na terenie Bośni i Hercegowiny oraz Czarnogóry; stanowi część Parku Narodowego Durmitor. Geografia Kanion rozciąga się od Bistricy w gminie Mojkovac w Czarnogórze do Humu w Bośni i Hercegowinie przez ponad 82 km. Ostatnie 36 km tworzy granicę między tymi państwami. Kanion ma do 1300 m głębokości i jest najgłębszym w Europie oraz jednym z najgłębszych kanionów na świecie. Na terytorium Czarnogóry kanion jest pod ochroną w ramach Parku Narodowego Durmitor, który został wpisany na listę światowego dziedzictwa UNESCO. W kanionie występują skalne i kamieniste progi, piaszczyste plaże, wysokie klify i ponad 80 dużych jaskiń. Rzeka Tara Tara po połączeniu z Pivą w pobliżu Humu tworzy Drinę i do tego miejsca ma długość prawie 150 km. Przeciętny spadek koryta rzeki w parku wynosi 3,6 m/km, co skutkuje dużą skalą trudności dla kajakarzy. Rzekę zasilają okoliczne źródła i kilka krótkich dopływów. Najważniejsze lewostronne dopływy to Ljutica i Sušica, a prawostronne to Vaskovaćka Rijeka i Draga. Największym wywierzyskiem jest, znajdujące się na lewym brzegu rzeki, Bajlovića Sige, o wydajności do kilkuset litrów na sekundę. Woda wypływająca z jaskini Bučevica spada do Tary z wysokości ponad 30 m, na szerokości ponad 150 m. Hałas powstający na progach jest słyszalny na krawędziach kanionu. Spośród ponad 40 progów najbardziej znane są Đavolje Lazi, Sokolovina, Bijeli Kamen, Gornji Tepački Buk i Donji Tepački Buk. Ze względu na jakość wody i unikalny ekosystem, Tara stała się częścią projektu „Čovjek i biosfera” (Człowiek i biosfera) i weszła w skład światowych, ekologicznych rezerwatów biosfery, chronionych międzynarodowymi konwencjami. Tara wraz z Driną jest głównym siedliskiem i tarliskiem głowacicy w Europie. Sporty wodne Kanion jest częścią szlaku raftingowego Tary. Jednodniowa trasa, o długości 18 km, zaczyna się Brstovnicy a kończy w Sćepan Polju. Tę część kanionu cechuje największy spadek. Znajduje się na niej 21 z 50 bystrzy w tej części rzeki, z których najbardziej znane to Brstanovići, Pećine, Celije i Vjernovički. Dłuższa trasa ma 100 km. Zaczyna się przy wodospadzie Ljutica i przechodzi pod mostem Đurđevića o wysokości ok. 170 m, następnie mija rzymską drogę i wieś Lever Tara. Kolejne bystrza, znajdujące się w najgłębszej części kanionu, noszą nazwy Funjički Bukovi, Bijele Ploče i Nisovo Vrelo. Trasa przebiega u podnóża, wysokiej na 1650 m n.p.m., góry Curevac. W 2005 r., w Bośni i Hercegowinie rozegrano Mistrzostwa Europy, a w 2009 r. Mistrzostwa Świata w Raftingu na Tarze i Vrbasie. Galeria Zobacz też jeziora w Czarnogórze Przypisy
Каньон реки Тары

Каньон реки Та́ры (сербохорв. Кањон ријеке Таре, Kanjon rijeke Tare) — каньон в Черногории, одна из достопримечательностей страны. Каньон Тары имеет длину около 80 км, глубину около 1300 м. Это второй по глубине каньон в Европе (первый — Сулакский глубиной 1920 метров в Республике Дагестан), но уступает Гранд-Каньону в США. Каньон расположен между горами Синьяевина и Дурмитор с одной стороны, и Любишня и Златни Бор с другой, являясь частью национального парка Дурмитор. Территория каньона с нац. парком Дурмитор включена в список Всемирного наследия ЮНЕСКО. В 1937 году через каньон был построен мост Джурджевича, который долгое время был единственной дорогой, связывающей юг и север Черногории. Также каньон популярен среди любителей рафтинга. Примечания
Кањон реке Таре

Кањон реке Таре дугачак је 60 km и по некима други по дубини у свету после кањона реке Колорадо у САД, а први у Европи. Његова просечна дубина је 1.073 m, а највећа 1.333 m. Најдубљи је код Обзира (1.250—1.300 m). Представља једну од ретких оаза нетакнуте природе и резерват је за многе ендемске врсте биљака и животиња због чега је 1977. године уписан у програм УНЕСКО-а „Човек и биосфера” као изузетна геоморфолошка и еколошка целина. Посебну туристичку атракцију представља сплаварење Таром. Види још Национални парк Дурмитор Спољашње везе
Estadi Gradski SRC Slavija

L'Estadi Gradski SRC Slavija (bosnià: Gradski stadion SRC Slavija, serbi: Стадион СРЦ Славија) és un estadi esportiu de la ciutat de Istočno Sarajevo, República Srpska, Bòsnia i Hercegovina. Gradski vol dir «Municipal» o «de la Ciutat», mentre que SRC significa Sportsko-rekreacioni centar (Centre esportiu i recreatiu). És la seu del club FK Slavija Sarajevo i la seva capacitat és per a 6.000 espectadors. Va ser inaugurat l'any 1996. Referències
City Stadium SRC Slavija

City Stadium SRC Slavija (Serbo-Croatian: Gradski stadion SRC Slavija, Стадион СРЦ Славија; ″SRC″ stands for Sportsko-rekreacioni centar, Спортско-рекреациони центар, 'Sports and Recreation Center'), is a multi-purpose stadium in Istočno Sarajevo, Republika Srpska, Bosnia and Herzegovina. It is currently used mostly for football matches and is the home ground of FK Slavija Sarajevo. The stadium has a capacity that can hold 6,000 people. References
SRC Slavija

SRC Slavija je višenamjenski stadion u Istočnom Sarajevu, u Bosni i Hercegovini. Najčešće se koristi za nogometne utakmice, pa na njemu svoje domaće utakmice igra FK Slavija, nogometni klub iz Istočnog Sarajeva. Stadion je kapaciteta oko 6.000 gledatelja.
Gradski SRC stadion Slavija

Il Gradski Sportsko-rekreativni centar stadion Slavija, (in lingua italiana Centro sportivo e ricreativo cittadino stadio Slavija), noto anche come SRC Slavija, è un impianto sportivo polifunzionale di Sarajevo Est (Istočno Sarajevo in lingua bosniaca, una città della Bosnia ed Erzegovina situata nella Republika Srpska, a nord-est della capitale Sarajevo). Posizione Lo stadio si trova a Naselje Starosjedilaca, un quartiere di Sarajevo Est, sul sito dello stadio del OFK Lukavica, squadra fusasi con lo Slavija nel 2002. Vicino allo stadio si trovano l'hotel "Espanja", il ristorante "Knez", il dormitorio studentesco "Čiča" ed il fiume Dobrinja. Il fiume Lukavica scorre accanto allo stadio. Storia Dopo che lo Stadio Grbavica è passato sotto la gestione della federazione croato-musulmana, la dirigenza del FK Željezničar Srpsko Sarajevo si è trasferita nell'area dell'odierna Sarajevo Est, con l'intenzione di continuare l'attività del club. Il primo problema è stata la mancanza di un campo da calcio adeguato su cui Slavija e Željezničar avrebbero disputato le partite. Nel 1996 lo Željezničar ha iniziato a costruire lo stadio. La prima posizione del nuovo stadio era sul territorio di Istočna Ilidža (nell'area dell'odierna stazione degli autobus di Sarajevo Est e dell'insediamento di Soko), ma è stato abbandonato e si iniziò la costruzione dello stadio sul sito dell'ex OFK Lukavica. Lo stadio è stato inaugurato lo stesso anno, con una capienza molto inferiore a quella odierna. Nel 1998, con la fusione di Slavija e Željezničar, la proprietà dello stadio apparteneva al FK Slavija. Negli anni successivi lo stadio è stato ampliato e ricostruito più volte, soprattutto nel 2004 e nel 2008, quando si è celebrato il 100º anniversario della fondazione di Slavija. Poi, lo stadio ha assunto l'aspetto riconoscibile di oggi, in cui lo Slavija gioca le sue partite. Capienza La capienza odierna del Centro sportivo e ricreativo Slavija è di 4000 posti a sedere e 2000 posti in piedi. Furono costruite tre tribune, ovest, nord e sud. Le sedie sono state collocate sulla tribuna ovest ed è coperta la parte centrale. Ci sono palchi VIP sulla tribuna ovest. Il gruppo di fan di Slavija, i Sokolovi, sono nella tribuna nord. Note Voci correlate Slavija Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Gradski SRC stadion Slavija Collegamenti esterni (DE) Gradski Stadion SRC - Sarajevo, su europlan-online.de. (EN) SRC SLAVIJA, su transfermarkt.co.uk.
Спортско-рекреациони центар Славија

Спортско-рекреациони центар Славија (скраћено СРЦ Славија; познат и као стадион Славија) је вишенамјенски стадион фудбалског клуба Славија у Источном Сарајеву, Република Српска, БиХ. Капацитет стадиона је 6.000 гледалаца. Стадион Славија је фудбалски и атлетски стадион. Положај Стадион се налази у улици Ђенерала Драже Михаиловића, у Насељу Старосједилаца у Источном Сарајеву. Стадион се налази на мјесту терена, некадашљег ОФК Лукавица, који је постојао прије рата. У непосредној близини стадиона, налазе се хотел "Еспања", ресторан "Кнез", студентски дом "Чича", а поред самог стадиона протиче ријека Лукавица. Историја Управа фудбалског клуба Жељезничар, је након егзодуса српског становништва из Сарајева и околњих општина, прешла на територију Српског Сарајева који је припао Републици Српској, са намјером да ту клуб настави постојање. Први проблем који се појавио је био непостојање, адекватног фудбалског терена, на коме би како Жељезничар, тако и Славија играли утакмице. Славија је своје утакмице током рата играла на терену бившег ОФК Лукавица. 1996. године фудбалски клуб Жељезничар кренуо је у изградњу стадиона. Прва локација стадиона је била на територији општине Српска Илиџа, а на простору данашње аутобуске станице Источно Сарајево и насеља Соко. Од тог плана се одустало и одлучено је да се нови стадион изгради на локацији, терена бившег ОФК Лукавица. Стадион је отворен исте године, са много мањим капацитетом него што је данас. У годинама посље рата, фудбалски клубови Жељезничар и Сарајево су се фузионисали у Славију, њихов играчки кадар је прешао у Славију, а нови стадион у Српском Сарајеву, је такође постао власништво Славије. Током наредних година, стадион је надограђиван, терен реконструисан, у највећој мјери 2004. године, и 2008. године, када је обиљежено сто година постојања фудбалског клуба Славија. Тада је стадион добио данашњи препознатљиви изглед, на коме своје утакмице игра Славија. Капацитет Данашњи капацитет Спортско-рекреационог центра Славија, је 4000 мјеста за сједење и 2000 мјеста за стајање. Изграђене су три трибине, западна, сјеверна и јужна. На западној трибини су постављене столице и она је у централном дијелу наткривена. На западној трибини се налазе ВИП ложе. Навијачка група Славије, популарни Соколови, се налазе на сјеверној трибини. Галерија Види још ФК Славија Соколови Источно Сарајево Спољашње везе Званична страница ФК Славије (језик: српски)
Klještac

Klještac je nenaseljeni otočić ispred mjesta Klek, na ulazu u Neumski zaljev. Na otočiću se nalaze ruševine nekadašnjeg svjetionika. Svjetionik je zabilježen na trećoj vojnoj izmjeri Habsburške Monarhije (1869. – 1887.) kao SGG. MONTECUCCOLI Leuchtfeuer. Izvori
Rudagh

Rudagh (in croato: Klještac) è uno scoglio del mare Adriatico, adiacente alla costa della Dalmazia meridionale, in Croazia, nella regione raguseo-narentana. Si trova nel vallone di Clesto o Clesto e Neum (zaljev Neum - Klek) di fronte al porto di Clesto o Clecco (Klek). Rudagh, sul quale c'è un piccolo faro, è situato a circa 110 m da una piccola punta che divide la valle di Clesto o di Klek (uvala Klek) dalla piccola valle Klestina (uvala Klještine); poco più a ovest si trova la baia di Fonda (Duboka uvala) e punta Meged, Meceda o Madjed (rt Međed). A sud di questo tratto di costa inizia il tratto dello sbocco al mare della Bosnia ed Erzegovina che comprende: la penisola di Clesto, culminante verso nord-ovest con la punta Capo di Clesto (rt rep Kleka) opposta a punta Meged; la parte sud-est del vallone di Clesto e Neum; e, dividendolo in lunghezza, la parte orientale del canale di Stagno Piccolo (Malog Stona kanal). Di fronte a Rudagh (circa 670 m a sud-est) c'è il piccolo scoglio Lopata (hrid Lopata), che si trova in acque bosniache (42°56′03″N 17°33′54″E42°56′03″N, 17°33′54″E). Note Bibliografia (EN, HR) Tea Duplančić Leder, Tin Ujević e Mendi Čala, Coastline lengths and areas of islands in the Croatian part of the Adriatic Sea determined from the topographic maps at the scale of 1:25000 [Lunghezze delle linee di costa e aree delle isole nella parte croata del mare Adriatico definite in base alle mappe topografiche in scala 1:25000] (PDF), in Geoadria, vol. 9, n. 1, Zara, Hrvatski hidrografski institut [Istituto idrografico della Croazia], 2004, pp. 12-30, DOI:10.15291/geoadria.127. Dario Alberi, Dalmazia. Storia, arte, cultura, 2008, Trebaseleghe (PD), Lint Editoriale. Alberto Rizzi, Guida della Dalmazia, vol. I, 2010, Trieste, ed. Italo Svevo. Giacomo Marieni, Portolano del mare Adriatico, a cura di i.r. Istituto geografico militare, seconda edizione, Vienna, Tipografia dei PP. Mechitaristi, 1845, pp. 295-296. Cartografia (HR) Mappa topografica della Croazia 1:25000, su preglednik.arkod.hr. URL consultato il 12 febbraio 2017. G. Giani, Carta prospettiva delle Comuni censuarie della Dalmazia, foglio 12, 1839. Fondo Miscellanea cartografica catastale, Archivio di Stato di Trieste. Voci correlate Dalmazia Isole della Croazia Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Rudagh
Lamela (Zenica)

Lamela je neformální název pro obytný blok, který se nachází v bosenském městě Zenica. Stavba je vysoká 101 m a vznikla ve stylu brutalismu. Mezi místním obyvatelstvem nosí přezdívku Zenički Empajer podle Empire State Building v New Yorku. Nejvyšší část budovy má 27 pater. Stavba vznikla podle návrhu sarajevského architekta Slobodana Jovandiće. Tvoří jej šest vzájemně propojených celků, které mají různou výšku. Nejvyšší část má celkem 25 bytů (podle původního plánu se mělo jednat o 30, nicméně z technických důvodů byla tato část snížena). Celkem má dům k dispozici 232 bytů. V přízemí se nacházejí prostory pro jednotlivé obchody a kanceláře. Výstavba objektu probíhala v polovině 70. let a z technických důvodů docházelo k jejímu neustálému zpožďování (především se jako technicky náročné ukázalo zavedení vodovodu do nejvyšších pater). Budova byla dokončena v roce 1976. Reference
Lamela (Zenica)

Lamela je stambena zgrada u Zenici (FBiH, BiH). Visina je oko 100 metara. Tip arhitekture je brutalizam. U blizini je OŠ „Musa Ćazim Ćatić” i stadion Bilino polje. Projektant Lamele je arhitekta Slobodan Jovandić iz Sarajeva. Čini je šest povezanih jedinica različite visine. Ima 27 spratova i 232 stana. U prizemlju su prostori za trgovine i urede. Izgradnja je tekla sredinom 1970-ih i bila odgađana više puta; zgrada je završena 1976. godine. Reference 44.204139° S; 17.907389° I﻿ / 44.204139; 17.907389