NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Grad Kotor

Grad Kotor ali Kotor-grad (Kotor tvrđava) je bil strateško zelo pomemben grad ali utrdba v srednjeveški Bosni iznad današnjega naselja Kotor v občini Kotor Varoš. Nahajal se je v t.i. Spodnjih krajih, v župi Vrbanja. V svoji prvotni obliki (katere ruševine obstajajo še danes) je bil v Kotorju stolp, nekoliko višje na grebenu nad reko Jakotino, in ječa (tik nad slapom). Stolp in ječa sta bila povezana z (prelomljenim) kamnitim stopniščem. V stolpu je bil do osvoboditve Kotor-Varoša leta 1945 zvon z impozantnim premerom: 5 m. Zgodovina Najzgodnejša omemba kraja Kotorja sega v začetek srednjega veka, zagotovo v 9. stoletje, saj je bil po zanesljivih virih pred tem "večkrat opustošen". Podatek je vzet iz dela Baltazarja Splićanina, nedvomnega pisca, ki v povezavi z dogodki v 9. stoletju omenja bosansko kraljestvo in izvor imena današnjega mesta Kotor v Boki Kotorski, ki je bilo takrat, tako kot Risan, v obmejnem območju jugovzhodnega dela Kraljevine Bosne. Po takratnih virih so Ogri takrat pogosto vpadali v Bosansko kraljestvo in večkrat pustošili ozemlje bosanskega mesta Kotor, ki ga je Gerard Rudniger v drugi knjigi svoje "Geografije" označil kot Vesekatro, ki se nahaja v bližini Banja Luke. Pisni zgodovinski viri o nastanku gradu niso znani. Grad se v listinah prvič omenja leta 1382, ko je pripadal hercegu Hrvoju Vukčiću Hrvatiniću (* okoli 1350 - †1416). Leta 1412 je grad Kotor dobila v posest njegova žena Jelena Nelipčić kot jamstvo za izposojen denar, ki mu ga je dala. Kotor je še vedno ostal Hrvojeva najljubša destinacija, kjer je tudi umrl. Kotor je kasneje postal del Banovine Jajce, Osmani pa so ga osvojili leta 1519 , to je 52 let po uradnem padcu Kraljevine Bosne leta 1463. Okupacijske sile so napredovale po dolini Vrbanje, najmočnejši odpor njihovemu nadaljnjemu napredovanju pa je nudila obramba Kororja v Bitki na Večićkem polju, po kateri so Osmani zelo hitro zavzeli Banjaluku, Srbac in Kobaš, Derventu ter celotno Posavino. V času Osmanske vladavine je do leta 1838 je grad Kotor imel svojo garnizijo. Med avstrijsko okupacijo desnega brega Save je bila garnizija in uprava Kobaške kapetanije, ki je bila sodno pod jurisdikcijo Jajaške kapetanije, prenesena v Kotor. Zabeleženo je, da je bil leta 1833 v kotorski trdnjavi le en top. Ostanki Hrvojeve trdnjave so na začasnem seznamu narodnih spomenikov Bosne in Hercegovine. Sklici Glej tudi Kotor Varoš Hrvoje Vukčić Hrvatinić Večići Boj na Večićkom polju Jajce
Višegradská brána

Višegradská brána (bosensky Višegradska kapija) je jednou z historických kamenných bran, které chránily opevněné město Sarajevo v dobách, kdy bylo součástí Osmanské říše. Vznikla na místě kde se nacházela tzv. Bioská cesta (Bioski put), která vedla ze Sarajeva směrem k Višegradu a dalším městům tehdejšího evropského Turecka. Byla jednou ze tří bran, kterými se vstupovalo na území místní části Vratnik. Brána byla vybudována v letech 1727 až 1739, kamenná čtyřboká stavba byla zastřešena dřevěnou střechou pokrytou šindely. Vznikla na půdorysu čtyřúhelníku s délkou stran přibližně 10 m. Sloužila většinou jako celnice, posádkou byla vybavena v případě vojenského ohrožení města. Průjezd branou, která byla ve své době vybavena dubovými vraty, je dlouhý 10 m a široký cca 3,75 m. Spolu s opevněním místní částí Vratnik je brána evidována na seznamu kulturních památek Bosny a Hercegoviny. V roce 1996 byl objekt kompletně rekonstruován. Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Višegradská brána na Wikimedia Commons
Zenička industrija mlijeka

Zenička industrija mlijeka (skraćeno ZIM) je konzumna mljekara u Bosni i Hercegovini sa sjedištem u Zenici. Ima status dioničkog društva. Bavi se proizvodnjom, preradom i plasiranjem mlijeka. Proizvodnja U ZIM su instalirani kapaciteti za preradu od 50.000 litara mlijeka dnevno. Godine 2014. industrija je radila kapacitetom od 22.000 litara na dan. Mlijeko se dobavlja od oko 2.000 poljoprivrednih proizvođača pretežno sa Zeničko-dobojskog i Srednjobosanskog kantona. Rekord je postignut 1990. preradom oko 15,3 miliona litara mlijeka. Godine 2008. je prerađeno 7 miliona litara mlijeka. Proizvodi ZIM nudi sljedeće proizvode na tržištu koje 65% čini Grad Zenica: mlijeko: sterilizovano, pasterizovano jogurti: obični, lajt, kiseli pavlake milerami sirevi sirni namazi kajmak surutka Pored Zenice proizvodi se nude i u drugim opštinama (sada i onima koje su postale Grad). Istorija Fabrika je puštena u rad 29. novembra 1959. godine. Prvobitno je snabdijevala radnike uposlene u crnoj metalurgiji (Željezara Zenica) i rudarstvu uglavnom na području Zenice. Tokom Rata u BiH 1992—1995 pretrpjela je znatnu štetu, uključujući gubitak stručnih kadrova. Od 1995. ponovo počinje sa radom. Vidi još Spisak preduzeća u Bosni i Hercegovini Reference Spoljašnje veze Zvanični veb-sajt Izvještaj za 2013. godinu na stranici Sarajevske berze, Sarajevo Stock Exchange (SASE)
Bistrik (nádraží)

Bistrik je bývalé nádraží, které se nachází v jižní části Sarajeva, v místní části Bistrik. Je pozůstatkem původní východní dráhy a jedná se o památkově chráněnou budovu. Přesněji je situována na křižovatce ulic Bistrik a Put mladih muslimana. Historie Stanice byla slavnostně otevřena v roce 1882 poté, co se podařilo rakousko-uherské správě vybudovat úzkorozchodnou trať z dnešní Slavonie údolím řeky Bosny do metropole Sarajeva a následně byla železniční síť rozvíjena dál, do odlehlejších částí Bosny. Mezi ně patřil i východ země, údolí řek Driny a hranice se srbským královstvím. Bistrik byl první stanicí na tzv. Bosenské východní dráze (německy Bosnische Ostbahn). Dvoupatrová budova nádraží vznikla v duchu tehdejšího populárního architektonického stylu. V přízemí se nacházela čekárna a v patře kancelář výpravčího a pracovní prostory pro zaměstnance železnic. Vedle nádraží se nacházel i menší objekt pro doplnění vody pro parní lokomotivy a promazání soukolí. Základy budovy byly vykopány do hloubky 60 cm, vnější zdi na přízemí byly vybudovány z kamene a dosahovaly tloušťky 45 cm, vnitřní zdi jsou tlusté 15 cm. Použit byl kámen, který byl omítnut a obarven. Dne 29. června 1914 byl odsud vypraven vlak s ostatky následníka rakousko-uherského trůnu Františka Ferdinanda d’Este. Nádraží bylo zbudováno v nejvyšším možném místě na Bistriku. Sloužilo až do zrušení úzkorozchodné železnice v roce 1978. Jako symbol své doby se na nádraží natáčely některé filmy, např. Valter brani Sarajevo nebo Sarajevský atentát. Po skončení provozu železnice sloužila stanice k bydlení a tento účel si zachovala dodnes. Nachází se zde pět bytů. Původní myšlenka otevřít zde muzeum úzkorozchodné dráhy nebyla vzhledem k nedostatku financí v 70. letech v socialistické Jugoslávii realizována. Na počátku 21. století byla budova nádraží ve velmi špatném stavu. Poničily ji stavební práce uskutečněné v rozporu se způsobem ochrany historických památek, stejně jako nedostatečná údržba a v neposlední řadě i válečný konflikt v 90. letech 20. století. V roce 2020 bylo rozhodnuto o obnově objektu a jeho transformaci na muzeum. Obnova byla dokončena v roce 2022 na Den města Sarajeva. V nádražní budově byla otevřena restaurace a stálá muzejní expozice z filmu Valter brání Sarajevo. Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Bistrik na Wikimedia Commons V tomto článku byl použit překlad textu z článku Zgrada željezničke stanice Bistrik na bosenské Wikipedii.
Bistrik railway station

Bistrik railway station (Bosnian: Zgrada željezničke stanice Bistrik; Serbo-Croatian Cyrillic: Зграда жељезничке станице Бистрик) is a historic monument and one of 101 national monuments in the Sarajevo area located in the Bistrik neighborhood of Sarajevo, Bosnia and Herzegovina. History The station itself wasn't built until the Southern Railway was completed on 5 October 1882 after 15 years of construction. In 1906, the Austro-Hungarian authorities built the station alongside a buffet bar, a managerial room, freight storage, tunnels, a bridge and other facilities. The project was undertaken by the Technical Department of the Bosnia and Herzegovina State Railways and remains the only surviving railway from the Austro-Hungarian period. The station officially closed in 1973, with the last locomotive, "Ćiro", leaving the platform in early August of 1978. It continued to remained in poor structural condition, partly due to the war and inadequate construction interventions. Architecture The station building is designed in the Alpine-Romantic style of Austro-Hungarian architecture. The style is commonly seen by accentuated sloping roofs and richly processed wooden eaves. Preservation and Renovation In 2006, the Commission to Preserve National Monuments of Bosnia and Herzegovina declared the Bistrik railway station as a state national monument during a session held from 4 to 10 July of 2006 after a petition was submitted by Elša Turkušić. The process of renovation however was delayed due to the fact that it was converted into a residential housing area and was lived by seven families for years up until that point. In June 2019, the City Council of Sarajevo resolved all property-legal relations and finally entered into possession. Renovation of the station began on 19 October 2020 and was led by mayor Abdulah Skaka. It was officially put back into use on April 6, 2022 with restoration costing about 2.9 million KM. The restored station was separated into two parts, a catering area and a museum honoring filmmaker Hajrudin Krvavac. Cultural significance The Bistrick station was prominently featured in one part of the film Walter Defends Sarajevo, which was released in 1972. References External links Media related to Bistrik railway station at Wikimedia Commons
Zgrada željezničkog kolodvora Bistrik

Zgrada željezničkog kolodvora Bistrik izgrađena je nakon što su austro-ugarske vlasti 1882. godine izgradile željezničku prugu u Sarajevu, Slavonskom Brodu i Budimpešti. Tada je bilo potrebno povezati Sarajevo i istočne dijelove Bosne i Hercegovine, gdje uz granicu Srbije., su bili smješteni vojni garnizoni. Tako je nastala ideja o gradnji tzv Istočne željeznice, prema Višegradu, odakle se preko Šarganske osmice moglo dalje putovati do Beograda, Sofije, Soluna i Istanbula. Željeznice je 1906. godine službeno je puštena u rad otvaranjem Željezničkog kolodvora na Bistriku. Zgrada je bila tipizirana zgrada, rad arhitekata koju je država platila, potpuno identična zgradi kolodvora na Palama. U listopadu 2020. započela je obnova koja je završena 2022. na Dan grada Sarajeva. U Bistričkoj stanici otvoren je restoran i stalni muzejski postav iz filma "Valter brani Sarajevo". Nakon što je posljednji vlak, Ćiro, ispraćen sa stanice početkom kolovoza 1978., zgrada je poslužila kao životni prostor u kojem živi i danas. Nakon zatvaranja željeznice rodila se ideja da se u zgradi kolodvora otvori Muzej uskotračnih željeznica BiH s galerijskim prostorom i vanjskim eksponatima, ali za to nije bilo dovoljno novca. Opis Izgrađena od opeke od obližnje ciglane August Brown, ova dvokatnica pod visokim kosim krovom sadržavala je urede za šefa kolodvora i željezničko osoblje, kao i blagajnu, čekaonicu i prizemlje. Kako je slijedio monarhijski obrazac, arhitektonski nije bio vezan uz postojeće stilove kako bi se jednako uklopio u urbanu, planinsku i šumsku zonu. Uz stanicu se nalazila mala zgrada u kojoj su podmazivane i opskrbljivane lokomotive Ćire. Napravljen na najvišoj točki Bistrika, i dalje predstavlja najimpresivniju građevinu na tom području, a u njegovoj neposrednoj blizini bio je prvi od ukupno 134 tunela na ruti za Beograd - tunel Brdo - džamija. Posljednjih godina postaja Bistrica stekla je svjetsko priznanje, jer je uz nju snimljena snimka filma "Walter brani Sarajevo". Nacionalni spomenik Komisija za očuvanje nacionalnih spomenika, na sjednici održanoj od 4. do 10. srpnja 2006. godine, odlučila je željezničku stanicu odrediti nacionalnim spomenikom Bosne i Hercegovine . Ovu je odluku Komisija donijela u sljedećem sastavu: Zeynep Ahunbay, Amra Hadžimuhamedović (predsjedavajuća), Dubravko Lovrenović, Ljiljana Ševo i Tina Wik. Izvori
Џамија Жагрићи

Џамија Жагрићи се налази у насељу Широкача у општини Стари град у Сарајеву. Једна је од најстаријих сачуваних џамија у Сарајеву. Локација Џамија се налази у истоименој улици Жагрићи, у старом дијелу Сарајева, на подручју Широкаче. Насеље Жагрићи помиње се као старо сарајевско насеље, а у стручној литератури наводи се и да потиче из предосманског доба. Историјат Једна је од најстаријих сачуваних џамија у Сарајеву, изграђена 1544. године. Према подацима Општине Стари град, џамија у улици Жагрићи основана је 1544. У прегледима вјерских објеката Сарајева наводи се као једна од најстаријих сачуваних џамија у граду. Уз џамију се налази мезарје. У стручном раду Музеја Сарајева забележено је да су се у харему џамије до рата 1992—1995. налазила два датована мушка нишана из 1544, која сведоче о старини самог локалитета и раном развоју махале Жагрићи. Опис добра Џамија је квадратног облика, једноспратна, са унутрашњим мусандаром. Џамија такође има дрвени минарет. Поред џамије налази се и гробље. Окружено је уредним каменим зидом, из којег се уздиже метална ограда. Улаз у гробље, а самим тим и у двориште џамије, украшен је дрвеном капијом са надстрешницом. Испред џамије, на самој улици, налази се чесма са водом за пиће. Галерија Види још Вјерски објекти у Сарајеву Референце Литература Спољашње везе https://web.archive.org/web/20161012112422/http://www.panoramio.com/photo/11901156
Church of the Holy Transfiguration, Sarajevo

The Church of the Holy Transfiguration (Serbian: Црква Светог Преображења, romanized: Crkva Svetog Preobraženja) is an Eastern Orthodox church located in Sarajevo, Bosnia and Herzegovina. It is under jurisdiction of the Metropolitanate of Dabar and Bosnia of the Serbian Orthodox Church. Originally planned for Split in Croatia, it was built in 1940 by Aleksandar Deroko and consecrated by Serbian Patriarch Gavrilo V. It is the only Orthodox church in Novo Sarajevo. During the Bosnian War, the church was heavily damaged, and after the war it was renovated. Reworking of frescoes began in 2004. See also Cathedral of the Nativity of the Theotokos Church of the Holy Archangels Michael and Gabriel Serbs of Sarajevo External links Dabro-Bosnian Metropolitanate 70th Church anniversary Archived 2012-07-26 at the Wayback Machine
Iglesia de la Santa Transfiguración (Sarajevo)

La Iglesia de la Santa Transfiguración​ (en serbio: Црква Светог Преображења; en bosnio: Crkva svetog Preobraženja) es una iglesia ortodoxa serbia en Novo Sarajevo,​ Sarajevo,​ Bosnia y Herzegovina. Inicialmente, estaba prevista para Split, en la actual Croacia, y fue construida en 1940 por Aleksandar Deroko y consagrada por el Patriarca Gavrilo V de Serbia. Ha sido el lugar de culto para los hasta 50.000 adherentes en la región. Es la única iglesia ortodoxa en Novo Sarajevo . Durante las guerras yugoslavas, la iglesia sufrió graves daños, y después de la guerra que fue renovada. La Reelaboración de los frescos se inició en 2004 . Véase también Iglesia ortodoxa serbia Catedral del Corazón de Jesús Referencias
Transfiguratiekerk (Sarajevo)

De Kerk van de Transfiguratie (Servisch: Црква Светог Преображења) is een Servisch-orthodox kerkgebouw in Novo Sarajevo, Bosnië-Herzegovina. Het is het enige kerkgebouw van de sinds de jaren '70 van de 20e eeuw sterk geslonken Servisch-orthodoxe gemeenschap in Novo Serajevo toen het Servische bevolkingsaandeel er nog 40% bedroeg en een van de drie Servisch-orthodoxe kerken van Serajevo, waartoe Novo Serajevo tegenwoordig wordt gerekend. De kerk werd in 1940 gebouwd en ontworpen door Alexandar Deroko. Oorspronkelijk was het ontwerp gemaakt voor de bouw van een kerk in Split. De kerk werd gewijd door patriarch Gavrilo. Gedurende de Joegoslavische burgeroorlog werd de kerk ernstig beschadigd. Na de oorlog volgde een restauratie. Herstelwerkzaamheden aan de fresco's begonnen in 2004. Het afgelopen decennium was het gebouw tientallen keren doelwit van vandalisme en inbraak. Op 19 augustus 2010, de dag van het Orthodoxe feest van de Transfiguratie van de Heer, werd het 70-jarige jubileum van de kerk gevierd.
Cerkiew Przemienienia Pańskiego w Sarajewie

Cerkiew Przemienienia Pańskiego (serb. Црква Светог Преображења) – prawosławna cerkiew w Sarajewie, należąca do metropolii Dabaru i Bośni Serbskiego Kościoła Prawosławnego. Historia Pod koniec lat 30. XX wieku Sarajewo zaczęło się rozrastać, co skłoniło władze miasta do uznania za konieczne wybudowania nowego miejsca kultu dla stale rosnącej liczby mieszkającej tam ludności prawosławnej. Projekt budowli przygotował Aleksandar Deroko, który zaprojektował także kaplicę Bohaterów Widowdanu, w której pochowano szczątki członków Młodej Bośni uczestniczących w zamachu w Sarajewie. Deroko zaprojektował świątynię w stylu bizantyjskim, wzorując się na pochodzącej z początku IX wieku cerkwi w Rasie. Początkowo projekt miał być wykorzystany do budowy świątyni w Splicie, jednakże został on porzucony, a następnie wykorzystany przy budowie cerkwi w Sarajewie. Budowa była prowadzona w latach 1938–1940. Konsekracja świątyni nastąpiła 8 września 1940 r. W uroczystości brali udział: serbski patriarcha Gabriel, metropolita Dabaru i Bośni Piotr, biskup žicki Mikołaj, biskup zwornicko-tuzlański Nektariusz, biskup zahumsko-hercegowiński Mikołaj, a także 50 księży i diakonów, wielu gości oraz 50 tysięcy wiernych. W czasie wojny w Bośni i Hercegowinie, toczącej się w latach 1992–1995, świątynia została ograbiona i znacznie zniszczona. Po zakończeniu wojny przystąpiono do odbudowy i ponownego poświęcenia cerkwi. Opis świątyni Cerkiew jest zbudowana na planie koła, w stylu bizantyńskim. Do jej budowy wykorzystano biały wapień. Wnętrze świątyni zostało urządzone na planie krzyża: od strony wschodniej znajduje się przestrzeń ołtarzowa z ikonostasem, po stronie północnej i zachodniej usytuowano drzwi, natomiast od strony południowej zaplanowano wnękę. Freski i ikony wewnątrz świątyni zostały namalowane przez czarnogórskiego malarza Jovana Zonjicia. Ikonostas wraz z ołtarzem został wykonany z kamienia wydobywanego na wyspie Brač, natomiast świeczniki oraz duży żyrandol – z kutego żelaza. Wokół krawędzi tego żyrandola znajduje się wypisana modlitwa „Ojcze nasz”. Ataki na świątynię Położenie prawosławnych w stolicy Bośni znacznie się skomplikowało w wyniku zmian w składzie narodowościowym miasta. Przed wojną 1992–1995 w Sarajewie mieszkało 167 tysięcy Serbów, natomiast do 2009 zostało ich mniej niż 7 tysięcy. W latach 2000–2016 odnotowano ponad 40 aktów wandalizmu wymierzonych w cerkiew Przemienienia Pańskiego w Sarajewie. W 2009 r. wandale wybili okna, włamali się do świątyni i zabrali ofiarowane przez wiernych pieniądze. W styczniu 2012 r. nieznany mężczyzna zaatakował nożem pracownika tej świątyni, gdy ten uniemożliwił mu wyniesienie skradzionych ikon i przedmiotów kościelnych. W marcu 2016 r. została skradziona ikona Matki Bożej. Zobacz też Sobór Narodzenia Matki Bożej w Sarajewie Przypisy
Црква Светог Преображења (Сарајево)

Храм Преображења Господњег (црква на Старој станици) је храм Српске православне цркве који се налази у Пофалићима у Новом Сарајеву, те је једина српска православна црква у општини Ново Сарајево. Припада дабробосанској митрополији. Овај храм је пројектовао професор Александар Дероко. Темељ је освећен 7. августа 1938, а храм је завршен 1940. године - освећен је у недељу 8. септембра те године. Присутно је било преко 50.000 верника. Освећење је извршио патријарх српски Гаврило (Дожић) уз саслужење митрополита дабробосанског Петра, епископа жичког Николаја Велимировића, епископа зворничко-тузланског Нектарија, епископа захумско-херцеговачког Николаја и више свештеника и ђакона оба реда. Кум цркве је био В. Тодоровић, индустријалац из Сарајева, а кум звона Д. Нешковић. При овом храму су служили следећи свештеници: Замфир Миличевић, Јован Марјановић, Јован Шкаљак, Вељко Шкаљак, Војислав Чаркић, Лазар Васиљевић, протосинђел Авакум Росић, Јадран Даниловић. У току рата у Босни и Херцеговини (1992–1995), храм је значајно оштећен. Након рата почела је обнова крова и поправка других оштећења. Године 2004. започело се с новим живописањем унутрашњости храма. Храм је само од 2001. до 2010. године тридесетак пута био нападан од стране вандала. Пројекат цркве првобитно је намењен за изградњу српске православне цркве у Сплиту, али је искориштен за изградњу ове цркве. Напади на цркву Преображења Господњег Од завршетка ратних сукоба до 2016. године евидентирано је више од четрдесет напада на православну цркву Преображења Господњег у Сарајеву. Већина напада је остала нерасвијетљена а починиоци су прошли некажњени. У јуну 2010. године, непознати починиоци покушали су да обију храм у Пофалићима. У јулу исте године, вандали су разбили рефлектор који је освјетљавао прочеље храма и црквено двориште. Поред рефлектора, разбијени су и црепови намијењени за реконструкцију крова. У јануару 2012. године непознати мушкарац са ножем у руци насрнуо је на радницу у цркви Преображења Господњег, након што га је спријечила да однесе вриједне иконе и новац из црквене касе. Крајем марта 2016. године, непознати починиоци из цркве Преображења Господњег украли су икону Богородице. Део православне цркве Преображења Господњег у строгом центру Сарајева запаљен је 21. августа 2016. тако што је кроз прозор убачена запаљива материја. Починилац је убрзо откривен и приведен и против њега је отворена истрага. Црква је и раније била на мети пљачкаша, а 2016. године у два наврата из ње су украдене иконе. Галерија Види још Саборна црква у Сарајеву Стара српска православна црква на Башчаршији Напомене Чланак је преузет са званичног сајта митрополије дабробосанске са ове странице, уз дозволу Референце Спољашње везе Чланак о храму на сајту митрополије дабробосанске Стара црква: Освећење Преображењске цркве у Сарајеву, (7. 9. 1940. год.) (језик: српски)