NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Teatr Narodowy w Sarajewie

Teatr Narodowy w Sarajewie (bośn. Narodno pozorište Sarajevo) – narodowy teatr Bośni i Hercegowiny położony w Sarajewie. Historia Pierwszy występ teatru odbył się 27 listopada 1920 w Tuzli i składał się z dwóch jednoaktówek – Hasanaginicy Aleksy Šanticia oraz komedii Mon Isménie (bośn. Jedva steče zeta) Eugène’a Labiche’a i Marka Michela. Teatr został otwarty 22 października 1921, a jego uroczystego otwarcia dokonał Branislav Nušić, ówczesny naczelnik departamentu sztuki ministerstwa edukacji. Od 22 stycznia 1925 do 27 marca 1928 pełnił on funkcję dyrektora teatru. Za swojej kadencji otworzył przy teatrze pierwszą szkołę aktorską w Bośni i Hercegowinie. Pierwszymi wystawionymi sztukami po otwarciu były Protekcija Nušicia i Chory z urojenia Moliera. Po upadku Królestwa Jugosławii Sarajewo znalazło się na terenie Chorwacji, a teatr zmienił nazwę na Chorwacki Teatr Państwowy (chorw. Hrvatsko državno kazalište). Pierwszy spektakl po II wojnie światowej został wystawiony 26 maja 1945, a było nim Sumnjivo lice Branislava Nušicia. W 1946 teatr rozszerzył swoją działalność, otwierając operę. Cztery lata później został otwarty wydział baletu. W kolejnych dekadach repertuar obejmował klasyczne sztuki zarówno rodzimych, jak i zagranicznych autorów, a także oddanych Związkowi Radzieckiemu dramaturgów, tworzących sztuki propagandowe. W latach 50. młodzi dyrektorzy, którzy zdobyli wykształcenie po wojnie, wprowadzili wiele zmian w pracę teatru (m.in. metodę Stanisławskiego), co doprowadziło do bardziej liberalnego stosunku do scenariuszy. Dzięki temu teatr stawał się coraz lepszy aż do połowy lat 60., kiedy starzenie się aktorów doprowadziło do kryzysu. Odchodzących na emeryturę artystów nie miał kto zastąpić, ponieważ nie było wystarczająco wielu młodych następców. Wystawiano głównie sztuki ówczesnych rodzimych autorów lub adaptacje bośniackich dzieł literackich. Aktorzy regularnie występowali za granicą, głównie w Bułgarii, Czechosłowacji i Polsce. Ostatni sezon przed wojną charakteryzował się brakiem współczesnych, dla tamtego czasu, dramatów. Wystawiano ponownie dawne sztuki oraz wznowiono dramaty autorów niemalże zapomnianych po II wojnie światowej. W 2001 teatr nawiązał współpracę z Abdulahem Sidranem. Budynek Budynek teatru został wybudowany według projektu Karela Paříka, a jego otwarcie odbyło się 2 stycznia 1899. Znajdował się w nim wówczas dom kultury. Po podpisaniu 17 listopada 1919 przez Atanasije Šolę, ówczesnego przewodniczącego regionalnego rządu Bośni i Hercegowiny, dekretu zakładającego teatr rozpoczęto przebudowę obiektu. W 1977 rozpoczęto kolejną renowację budynku, która trwała cztery lata. Od września 2007 siedziba teatru znajduje się na liście chronionych zabytków Bośni i Hercegowiny. Nagrody Teatr trzykrotnie otrzymał Šestoaprilską nagradę Grada Sarajeva: w 1970 za balet, w 1972 za teatr, a w 1978 za sztukę Omer paša Latas. Przypisy
Национальный театр (Сараево)

Национальный театр в Сараеве (босн. Narodno pozorište Sarajevo, хорв. Narodno kazalište Sarajevo,серб. Народно позориште Сарајево) — театр в Сараеве, крупнейший в Боснии и Герцеговине и один из важнейших культурных центров страны. Вместимость — 400 мест. Само здание выполнено в стиле неоренессанса и представляет собой прямоугольную конструкцию размером примерно 50 на 47 м. Здание будущего Национального театра в Сараеве было построено в 1897 году по проекту архитектора чешского происхождения Карела Паржика и называлось Общественный дом. Первое театральное представление состоялось 2 января 1899 года. Это была постановка «Медеи» Франца Грильпарцера в исполнении Хорватского национального театра из Загреба. Во времена Австро-Венгрии здание служило общественным клубом и концертной площадкой, где проходили постановки в так называемом Saaltheater (Театральный зал). В 1922 году здание называться Национальный театр. В 1920-е гг театр возглавлял вернувшийся на Родину Бранислав Нушич, известный сербский писатель и драматург. Датой основания самого национального театра можно считать 1920 год. 27 ноября 1920 года, когда в городе Тузла в отеле «Бристоль» сараевский театр представил спектакли Алексы Шантича и Лабиша. В здании тогда ещё Общественного дома первое представление народного театра датируется 22 октября 1921 года. Долгое время Сараевский национальный театр функционировал исключительно как драматический театр. В 1946 году в театре появились собственные музыкальные постановки, что значительно обогатило репертуар театра за счёт добавления оперы и балета. 9 ноября 1946 года состоялась премьера оперы «Проданная невеста» Бедржиха Сметаны. Хотя Сараевский балет также был основан в 1946 году, но его первая самостоятельная постановка, «Жатва» Бориса Папандопуло, состоялась лишь 25 мая 1950 года. После Боснийской войны, в 1996 году, состоялось празднование 75-летия театра. Было объявлено, что за три четверти века в его составе было более 1600 актёров, оперных певцов, артистов балета и других театральных деятелей. За этот период было представлено зрителям 1040 драматических постановок и 264 спектакля оперы и балета. Театр активно выступал как у себя в стране, так и за рубежом. В сентябре 2008 года Комиссия по сохранению национальных памятников Боснии и Герцеговины признала здание Национального театра национальным памятником. Галерея Примечания
Народно позориште Сарајево

Народно позориште Сарајево најстарија је и највећа позоришна кућа у Босни и Херцеговини и једна од најзначајнијих у Југоисточној Европи. Позориште је отворио српски драмски писац, књижевник, новинар и дипломата Бранислав Нушић, тадашњи начелник Уметничког одсека Министарства просвете. Нушић ће у периоду од 1925—1928. бити и управник Народног позоришта. Прва сезона Народног позоришта Сарајево свечано је отворена 22. октобра 1921. године. Свечаности отварања биле су у знаку поздравног говора Бранислава Нушића, док је у наредна два дана уз Нушићеву „Протекцију“ изведен и Молијереов „Уображени болесник“. Три вечери за редом извођени су музичко-драмски програми и тако је озваничен почетак рада куће. Дана 9. новембра 1946. године започела је своју уметничку делатност Сарајевска опера, свечаном премијером опере „Продана невеста“ Беджиха Сметане. Тиме је учињен велики напредак у развијању музичке културе у Босни и Херцеговини. Сарајевски балет основан је исте, 1946. године, али је своју прву самосталну представу „Жетва“ Бориса Папандопула извео тек 25. маја 1950, што је уједно био и почетак његовог правог професионалног постојања на сцени Народног позоришта. Са више од 1600 драмских, оперских и балетских уметника, као и других професионалаца везаних за позоришну уметност, до 1996. године (када је обележено 75 година рада Народног позоришта Сарајево) изведено је 1040 драмских премијера, а реализована су 264 пројекта сарајевске Опере и Балета. Народно позориште Сарајево део је Европске руте историјских театара (The european route of historic theatres), која има за циљ неговање културне баштине одабраних европских позоришта насталих између 1500. и 1900. године. Зграда Народног позоришта Данашња зграда Народног позоришта првобитно је била „Друштвени дом“ који је 1897. године саградио чешки архитекта Карел Паржик, који је дао велики допринос урбанизацији и изградњи Сарајева за време аустроугарске окупације. Референце Спољашње везе Народно позориште Сарајево
Livno Airfield

Livno Airfield is a recreational aerodrome situated in the municipality of Livno in Bosnia and Herzegovina, at the south-east side of Livanjsko field, about 10 kilometers away from the town of Livno. It is a small airfield for aircraft up to 5700 kg Maximum Takeoff Weight. It has four grass runways which are 850, 750, 1100 and 600 meters in length. It served as a Partisan airfield during World War II. References External links Aeroklub Livno
Divadelní náměstí Susan Sontagové

Divadelní náměstí Susan Sontagové (bosensky Pozorišni trg Suzan Sontag) se nachází před budovou Národního divadla v centru Sarajeva. Pojmenován je po Susan Sontagové, americké aktivistce. Vzniklo v souvislosti s rozvojem města během rakousko-uherské okupace a je patrné již na mapách třetího vojenského mapování. Historicky se jmenovalo pouze Divadelní náměstí (srbochorvatsky Pozorišni trg) a pojmenování po Susan Sonntagové obdrželo až po válce v 90. letech 20. století. V roce 2017 bylo rozhodnuto o modernizaci náměstí. Obnova vychází z původního návrhu místního architekta Juraje Neidharta. Dokončena byla ještě v témže roce. Význam Na náměstí se konají různé společenské a kulturní akce, demonstrace apod. Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Divadelní náměstí Susan Sontagové na Wikimedia Commons
Razvitak

Razvitak (česky doslova Rozvoj) je název pro bývalý obchodní dům, který se nachází v bosenském Mostaru. Brutalistická stavba se nachází na rohu ulic Braće Brkić a Maršala Tita ve východní části města. Historie Obchodní dům byl vybudován na přelomu 60. a 70. let 20. století. Návrh architekta Ante Paljagy sice vznikl v duchu brutalistních staveb Jugoslávie své doby, odkazoval nicméně i na tradiční bosenskou architekturu, a to především díky rozmístění dekorativních betonových reliéfů ve vrchní části budovy ze všech jejích stran. Motivy, kterými se inspiroval, odkazovaly na tzv. stećky, středověké náhrobní kameny, které se nacházejí na území celé Bosny a Hercegoviny. Slavnostně byl otevřen dne 1. března 1970. Byl symbolem moderního rozvoje města, funkční obchodní centrum s několika stovkami zaměstnanců bylo v provozu úspěšně až do války v Bosně a Hercegovině na počátku 90. let 20. století. Po skončení konfliktu obchodní dům nebyl rekonstruován, prostory byly vyrabovány a staly se cílem sběratelů kovů. V zničených prostorech často přespávali bezdomovci. Dekorativní betonové plochy s reliéfy nesly i v druhé dekádě 21. století stopy po granátometné palbě. Město Mostar v roce 2018 vypracovalo studii na přestavbu a modernizaci centra. Reference Související články Sarajka Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Razvitak na Wikimedia Commons
Црква Рођења Пресвете Богородице у Лугу

Црква Рођења Пресвете Богородице у Лугу је црква Српске православне цркве који се налази у мјесту Луг, код Требиња у Републици Српској у Босни и Херцеговини. Црква припада епархији захумско-херцеговачкој и приморској. Спада у најзначајније мале гробаљске цркве које су саграђене у средњем вијеку. Црква је смјештена у сеоском гробљу, међу којима је нађено мноштво стећака и велики број старих камених крстова. Историја Цркву је саградио, како то извори из дубровачког архива кажу, 1503. године, дубровачки зидар Михоч Радојевић, по наруџби ктитора манастира Тврдош, монаха Романа. Како запис каже, Михоч Радојевић је био родом из Требиња, од оца Радоја Вукчича, који је учио зидарску школу у Дубровнику. Архитектура Црква је изграђена са једним бродом, сачињена од камена, унутра са полукружном, а споља правоугаоном апсидом, док је звоник накнадно урађен, претпоставља се у 19. вијеку.а Унутрашњост је урађена полуобличастим сводом. Главни улаз, порта цркве је на западној страни, архитравно урађен, са два камена ступца и камене греде, док је изнад самих врата урађена мања розета. Црква посједује укупно 4 прозора, и то на источном зиду олтара, један на сјеверној и два на јужној страни цркве. Као грађевина је урађена као и остале цркве на овом подручју, од камених квадрата, а фасада пређена кречним малтером. Оно што је интересантно за ову цркву је појава правоугаоног облика олтарског простора зато што се разликује у том сегменту градње од осталих цркава на овим просторима. Значај Да је ова црква некад имала свој значај у народу говори нам чињеница да постоји велики број надгробних споменика око саме цркве. Истичу се десетине стећака, посебно исклесаних, за свештенике из породице Одавића. Ове чињенице говоре о томе, да је ова црква била важан парохијски дом у овом дијелу Херцеговине, за велики број свештеника. Види још Требиње Епархија захумско-херцеговачка и приморска Референце Литература Шево, Љиљана (2002). Православне цркве и манастири у Босни и Херцеговини до 1878. године. Бањалука.
Tvrđava Strač

Tvrđava Strač je naziv fortifikacijskih objekata iz doba Austro-Ugarske u sektoru Trebinje - Bileća, Bosna i Hercegovina. Građeni su od 1910. do 1916. godine, s ciljem zaštite Bokokotorskog zaljeva, odnosno i priprema Austrougarske za rat nakon pripajanja Bosne i Hercegovine. Bilo je drugo po veličini austrougarsko vojno utvrđenje u ovoj monarhiji. Austrijanac Konstantin Volker iz Instituta za povijesnu arhitekturu u Grazu istraživao je fortifikacijske objekte u okviru svoje doktorske disertacije. Objekti su imali ogromne profile željezne konstrukcije od kojih je veliki dio poslije Drugog svjetskog rata u obnovi i izgradnji zemlje s kule skinut i pretopljen. Ovaj fortifikacijski objekt bio je naoružan s dvije haubice kalibra 100 milimetara i dometa 7 kilometara, dva topa za osobnu obranu, te s 24 mitraljeza i 12 reflektora. Na vrhu ovog objekta su četiri čelične kupole, napola zidane a napola gotovo uklesane u kamen. Kupole su teške oko 25 tona, od kojih su dvije bile osmatračnice, a dvije su služile za haubice. One su izvučene "Poršeovim" traktorom, a ne volovskim zapregama kako se mislilo. Istraživanje je potvrdilo i da su u unutrašnjosti objekta vojnici imali agregat na dizel gorivo, ali i žičaru koja se koristila prilikom gradnje objekta, o čemu svjedoče podaci iz Beča koje će trebati potvrditi. Danas je veći dio objekta Strača, koji je imao od 50 do 60 prostorija za smještaj vojske, urušen sam od sebe, a jedan dio je još očuvan pa je ono što se vidi najviše ruševina, osim jedne očuvane prostorije s protumitraljeskim štitom. Austrijski stručnjaci, preračunavajući ondašnje krune u današnju valutu euro, izračunali su da je gradnja ove tvrđave na Straču koštala 60 milijuna eura. Ovo mjesto ima ogromni turistički potencijal. Problem je što se još ne zna tko je vlasnik Strača – država, grad, neko drugo pravna ili fizička osoba. Prema odluci Ministarstva kulture BiH tvrđava Strač iznad Trebinja nije zaštićeno kulturno dobro. Izvori
Тврђава Страч

Тврђава Страч назив је неколико фортификационих објеката из доба Аустро-Угарске у појасу Требиње - Билећа, Босна и Херцеговина. Историјат Објекти су грађени за вријеме аустроугарске владавине, од 1910. до 1916. године, са циљем заштите Бококоторског залива, у оквиру припрема Аустроугарске за рат након анексије Босне и Херцеговине. Овај систем аустроугарсих одбрамбених инсталација био је други по величини у монархији. Тренутно је други по величини на Балкану. Положај Тврђава се налази југоисточно од Требиња, на 750 m надморске висине. Захваљујући положају са тврђаве се пружа поглед на Зупце, Петрово поље, Требињску шуму и Требиње. Карактеристике објекта Већи дио Страча је урушен, осим једне очуване просторије са противмитраљеским штитом. Објекти су имали огромне профиле жељезне конструкције од којих је велики дио послије Другог свјетског рата скинут и претопљен. Овај фортификациони објекат био је наоружан са двије хаубице 100 милиметара (M09), домета седам километара, два топа за личну одбрану (M10), 24 митраљеза (M07/12), калибра 8 mm и 12 рефлектора. На врху овог објекта су биле четири челичне куполе, напола зидане, а напола уклесане у камен. Двије од ових куполе, иначе тежине око 25 тона, су служиле као осматрачнице, док су остале служиле као положаји за хаубице. Приликом постављања, хаубице су извучене трактором компаније Аустро-Даимлер, а не воловским запрегама како се раније сматрало. Објекат за посаду пројектован је за смјештај 4 официра и 175 војника. Извјештај из ратне 1915. на Страчу помиње 75 војника и једног официра. Имала је и резервоаре за 15 кубика залиха воде, која је пумпама довођена споља, а утврђење се снабдијевало струјом помоћу дизел агрегата од 50 до 70 киловата који је специјално наручен за ову тврђаву. Нема никаквих скривених просторија. Има неколико припадајућих пролаза митраљеској куполи која се не види са површине већ приликом уласка у унутрашњост тврђаве. Изградња Страча никада није у потпуности завршена, јер је Аустроугарској 1916. године понестајало новца, а и Црна Гора краља Николе је капитулирала. Аустријски стручњаци, прерачунавајући ондашње круне у данашњу валуту евро, израчунали су да је градња ове тврђаве на Страчу коштала 60 милиона евра. Види још Туристичка организација Требиње Референце
Храм Успења Пресвете Богородице у Дервенти

Сабирни и спомен храм Успења Пресвете Богородице у Дервенти је храм Српске православне цркве посвећен Успењу Пресвете Богородице, који се налази у центру градског насеља Дервента, на Тргу православља. Храм је посвећен свим погинулим српским војницима у протеклом отаџбинском рату, а грађен је од 1994. до 2010. године, када је и освештан. Црква припада Епархији зворничко-тузланској Српске православне цркве. Парохија Дервентску 1. парохију при Саборном храму Успења Пресвете Богородице чине области: Центар, Гаковац, Рабић, Тетима и Костур, у којој се налазе улице: Првог маја, Осмог марта, Вељка Миланковића, Владе Шупута, Војводе Путника, Вука Караџића, Дервентских ослободилаца, Десанке Максимовић, Ђенерала Драже, Јована Дучића, Карађорђева, Колубарска, Костур, Краља Петра Првог, Крфска, Љубе Радића, Мајора Тепића, Милоша Обилића, Милунке Савић, Николе Тесле, Новака Пиваша, Одред Војвода Мишић, Озренска, Опленачка, Осињска, Патријарха Дожића, Поп Јовичина, Радничка, Рабић, Раде Кондића, Славка Симића, Славка Родића, Солунска, Стојана Јанковић, Стевана Немање, Студеничка, Тетима, Трг ослобођења, Трг православља, Триве Вујића, Трн, Хајдук Вељка, Цара Лазара, и Чика Јове Змаја. Дервентску 2. парохију при Саборном храму Успења Пресвете Богородице чине области: Чардак, Жировине, Јасиковача и Кинеска четврт, у којој се налазе улице: Вуковарска, Гаврила Принципа, Петра Мећаве, Првог маја, Јасиковача, Косовских јунака, Милоша Вујаковића, Петра Кочића, Марије Бурсаћ, Његошева, Равногорска, др Младена Стојановића и Дервентских ослободилаца. Дервентску 3. парохију при Саборном храму Успења Пресвете Богородице чине области: Српска Варош, Кинеска четврт, Поточани, Џелињак и Кукавице, у којој се налазе улице: Деветог маја, Владике Николаја Велимировића, Војводе Петра Бојовића, Ђенерала Драже, Занатска, Марка Краљевића, Војводе Мишића, Озренска, Патријарха Дожића, Таковска, Цара Душана, 53. дивизије, 5. козарачке бригаде, Симе Шолаје, Омладинска, Јеврејска, Церска, Браће Југовића, Триве Вујића, Краља Петра Првог, Јована Дучића, 1. маја, Др Младена Стојановића, Његошева, Милована Бјелошевића Белог, Шантићева, Дубичка, Жељезничка и Поточани. Градња Градња саборног храма у Дервенти почела је 1995. године, али је споро текла због недостатка средстава. Храм је изграђен у мијешаном стилу византијског и српског фолклора, има изражену куполу и звоник висине преко четрдесет метара. Унутрашњост храма може да прими близу 3 хиљаде вјерника. Овај храм има и крипту, што није честа појава код православних богомоља. Спомен-плоча Овај храм је, поред саборног, спомен-храм на све жртве у протеклом рату. Галерија Види још Архијерејско намјесништво дервентско Епархија зворничко-тузланска Дервента Вјерски објекти у Граду Дервенти Референце
Monumento del Genocidio de Srebrenica

El Monumento del Genocidio de Srebrenica es un complejo memorial y cementerio en Srebrenica (Bosnia y Herzegovina) creado para honrar a las víctimas del genocidio de Srebrenica de 1995. Las víctimas eran musulmanes bosnios. Para julio de 2012, 6.838 víctimas del genocidio han sido identificadas a través de análisis de ADN de las partes del cuerpo que se recuperaron de las fosas comunes​ y 5.657 víctimas han sido enterradas.​ El complejo memorial y cementerio tuvo un costo de 5.800.000 dólares pagados con donaciones de grupos privados y de varios gobiernos. Los Estados Unidos proporcionaron $ 1 millón de dólares para el proyecto. El monumento fue inaugurado con la presencia del expresidente de Estados Unidos, Bill Clinton, el 20 de septiembre de 2003. Véase también Monumento Monumento nacional Monumento conmemorativo Referencias
Mémorial du génocide de Srebrenica

Le mémorial du génocide de Srebrenica, dénommé officiellement mémorial et cimetière de Srebrenica-Potočari pour les victimes du génocide de 1995, est le complexe mémorial-cimetière de Srebrenica mis en place pour honorer les victimes du massacre de Srebrenica en 1995. Les victimes, au moins 8 372 d'entre elles, étaient principalement des hommes, en grande majorité des Bosniaques musulmans et également quelques Croates catholiques. En mai 2017, 6 938 victimes musulmanes du génocide ont été identifiées grâce à une analyse ADN (menée par la Commission internationale des personnes disparues) de restes humains récupérés dans des fosses communes ou dans des charniers et 6 765 (chiffres de juillet 2025) victimes musulmanes ont été enterrées. Ouverture Le complexe commémoratif-cimetière, d'un coût de 5,8 millions de dollars, a été financé par des dons de groupes privés et de gouvernements. Les États-Unis ont fourni un million de dollars pour le projet. Le mémorial est inauguré par l'ancien président des États-Unis, Bill Clinton, le 20 septembre 2003. Voir également Guerre de Bosnie-Herzégovine Génocide bosniaque Massacre de Srebrenica Donji Potočari Notes et références Liens externes Site officiel Center Site officiel Srebrenica360.com Liste partielle des enfants victimes du massacre de Srebrenica Portail de la Bosnie-Herzégovine
Herdenkingsplaats voor het Bloedbad van Srebrenica

De Herdenkingsplaats voor het Bloedbad van Srebrenica is een herdenkingscomplex en begraafplaats in Potočari, Bosnië en Herzegovina, opgericht ter nagedachtenis aan de slachtoffers van het bloedbad van Srebrenica in 1995. De slachtoffers waren Bosnische moslims. De herdenkingsplaats werd op 20 september 2003 geopend in aanwezigheid van voormalig Amerikaans president Bill Clinton. In juli 2020 waren 6652 slachtoffers begraven op de begraafplaats. Aan de andere zijde van de weg bij de herdenkingsplaats ligt de voormalige fabriek die door Dutchbat gebruikt werd als basis, en die ook deels ingericht is ter herdenking van het bloedbad. Fotogalerij
Memorijalni centar Srebrenica - Potočari

Memorijalni centar Srebrenica – Potočari – cmentarz zlokalizowany w wiosce Donji Potočari we wschodniej Bośni i Hercegowinie na terenie Republiki Serbskiej położony ok. 5 kilometrów na północ od Srebrenicy. Na cmentarzu spoczywają ofiary masakry w Srebrenicy, która miała miejsce podczas wojny w Bośni i Hercegowinie w lipcu 1995 roku. Cmentarz został otwarty 20 września 2003 roku w obecności byłego prezydenta Stanów Zjednoczonych Billa Clintona – w kosztach budowy (6 milionów dolarów) partycypował rząd USA. Do lipca 2012 roku dzięki badaniom DNA zidentyfikowano 6838 ofiar masakry, na cmentarzu spoczęło dotychczas 5657 ofiar. Przypisy