Szent Szív-székesegyház (Szarajevó)

A Szent Szív-székesegyház (szerbhorvátul: Katedrala Srca Isusova/Катедрала Срца Исусова) egy 19. századi neogótikus római katolikus templom Szarajevóban; általában szarajevói székesegyházként (Sarajevska katedrala/Сарајевска катедрала) említik, és ez Bosznia-Hercegovina legnagyobb székesegyháza. A Vrhbosznai érsekségnek a székesegyháza, és a város katolikus vallási életének központja. A székesegyház a főváros óvárosi negyedében található. Története Előzmények Két személynek, Josip Stadler érseknek (1843–1918) és Josip Vancaš építésznek (1859–1937) tulajdonítható az új szarajevói székesegyház felépítése; az előbbi mint megrendelő, az utóbbi mint kivitelező vett részt a munkálatokban. Harmonikus kapcsolat uralkodott köztük, ami egyébként meglehetősen ritka a nagy építkezéseken. Stadler szeme előtt minden bizonnyal az a gond lebegett, hogy a frissen okkupált Boszniában miként szervezze újjá az egyházat szinte a semmiből, így nem támaszthatott túlzó igényeket. Vancaš fiatal, de rendkívül alaposan képzett és tehetséges építészként érkezett Szarajevóba. Olyan megoldásokat kínált Stadlernak, amelyek ellen az nem emelhetett kifogást. Az éppen befejezett diakovári székesegyház (amely 1866 és 1882 között épült) bizonyos értelemben nagyszerű példakép volt mindkettejük számára, és amelyen számos olyan mester próbálta ki magát, akik később maguk is átültették tapasztalataikat Szarajevóba. A historizmus az építészetben és a szobrászatban, valamint a nazarénus irányzat a festészetben az 1880-as években, a szarajevói székesegyház építésének idején érte el csúcspontját. Vancaš mestere, a neves osztrák építész, Friedrich von Schmidt (1825–1891) a neogótika művészetét irigylésre méltó csúcsra emelte, Vancašt pedig az egyik legjobb tanítványának tartják. A megfelelő munkára várva Vancaš 1882 októberében beiratkozott a Képzőművészeti Akadémia Építészeti Tanszékére, ahol Friedrich von Schmidt keze alatt a gótika tanulmányozásának szentelte magát. Schmidt ezen a területen a legkiválóbb tekintély volt. A székesegyház építését időközben (1882-ben) Heinrich Ferstelnek ajánlották fel, aki egy neoromán stílusú épületet javasolt. Ez a projekt azonban túl nagy, és ezáltal túl drága is volt a szarajevói viszonyokhoz képest. Ferstel az épületet egy olyan helyre tervezte, amelyet időközben a hadsereg foglalt el, hogy felépítse saját tiszti kaszinóját, így ez az elképzelés kútba esett. A következő évben a Boszniát az Osztrák–Magyar Monarchia nevében irányító Kállay Béni Friedrich Schmidthez fordult, aki a fiatal Vancašt ajánlotta figyelmébe. 1883 húsvétja után hatalmas feladatot kapott: a szarajevói székesegyház terveinek elkészítését. Vancaš e tekintetben a legalkalmasabb jelöltnek tűnt az öreg professzor szemében: nemcsak jó diák volt, hanem a Monarchia déli, Szarajevóhoz legközelebb eső vidékeiről is származott. Így Schmidt ajánlásával egy napon a közös pénzügyminiszter és a Bosznia-Hercegovináért felelős miniszter (Kállay) irodájában találta magát, aki elfogadta őt, és elrendelte, hogy azonnal utazzon Szarajevóba, hogy a helyszínen tájékozódjon a leendő létesítmény elhelyezkedéséről, méretéről és megjelenéséről. Egyúttal utasította, hogy érdeklődjön a Tartományi Kormány Musallán építendő palotájának építési programjáról is, amelyet szintén hamarosan fel kellett építeni. Szarajevóba érkezése után Vancaš megvizsgálta azokat a megfelelő helyszíneket, amelyek még szóba jöhettek a székesegyház felépítéséhez. Elsőként az akkori Ferhadija és Ćemaluša utcák sarkán lévő terület mellett döntött, és ezzel a javaslattal tért vissza Bécsbe. Mivel ezt a helyszínt a városvezetés nem fogadta el, 1883 szeptemberében ismét visszatért Szarajevóba, ekkor már maga Kállay kíséretében, aki végül ezt a kérdést is megoldotta. A választás arra a térre esett, amelyet hamarosan Templom térnek (Crkveni trg) neveztek el, s amely ma a fra Grga Martić tér. A helyet egyébként eredetileg a városi piac számára szánták. Mivel az öreg professzor a nyár és a kora ősz folyamán hosszabb ideig súlyos beteg volt, vele és a környezettel összhangban Vancaš készített egy vázlatot. Így jött létre az a terv, amelyet utólag megmutattak Schmidtnek, aki – a tornyok tetőzetének jelentősen alacsonyabbra vételét leszámítva – jóváhagyta azt. „Csak annyit jegyzett meg, hogy egy székesegyházhoz nem illik a »hivalkodó megjelenés«, és azt tanácsolta, hogy mindent faragott kőből építsek, mivel egy templom az örökkévalóságnak készül” – az eseményre Vancaš így emlékezett vissza a „Večernja pošta” című lapban megjelent cikkében. Az eredeti terv szerint a főportálnak a tornyok közé süllyesztve kellett volna elhelyezkednie, így az előcsarnok a kórussal együtt az első boltozat szakasz feléig nyúlt volna be. A keresztelőkápolnába és a kórusra a mellékhajókból nyíltak volna a bejáratok. A nyugati torony mellett egy mellékbejáratot terveztek, a szószék pedig, amely sokkal kisebb lett volna a mainál, a harmadik oszlopra támaszkodott volna. A szentély rövidebb, a sekrestye szűkebb lett volna. A kincstár nem haladta volna meg a mellékhajó szélességét. Ennek a projektnek volt még egy hibája: túlságosan sablonos volt. Nem lépte túl a közép-európai déli régió átlagos épületeinek kereteit. Ezért Schmidt sokkal jobban belenyúlt a tervekbe, mint amit a tornyok túl magas tetőzetének puszta megrövidítése megkívánt volna. Az építkezés során Stadlernak keményen meg kellett küzdenie azért, hogy a Bosznia-Hercegovinai Tartományi Kormány engedélyezze számára a szentély meghosszabbítását, azzal indokolva ezt, hogy az ünnepi szertartásokhoz nagyobb térre van szükség, mint amekkora az eredeti tervben szerepelt. Később az érseki sírbolt megépítése is huzavona tárgyát képezte a Tartományi Kormány Építészeti Hivatalával, mivel Vancaš a tervében nem irányozta elő ezt a részletet. 1883–1884 telén Josip Vancaš újonnan megalakult műtermében elkészült az összes kiviteli terv, ő maga pedig önálló vállalkozóvá vált. A székesegyházat 1200 fő befogadására alkalmas, nagyon egyszerű külsejű, „csupasz kőből” épült épületnek képzelték el . Ezek alapján a tervek alapján írták ki az építési pályázatot, amelyen a legjobb ajánlatot Karl Schwarz báró, bécsi vállalkozó tette. Vancaš így Szarajevóba költözözz, és 1884. március 10-én végleg le is telepedett a városban. A székesegyház építése (1884–1889) Az építési területet 1884. augusztus 19-én adták át a vállalkozónak, augusztus 25-én pedig ünnepélyes keretek között megkezdődtek a munkálatok, még az alapok kiásása előtt. Johann (Ivan) Appel báró tartományfőnök volt az első, aki egy aranyozott ásóval háromszor a földbe vágott; utána az érsek, majd a többi jelenlévő is megismételte ugyanezt. Egy hónappal később, 1884. szeptember 23-án egy bizottság megállapította, hogy az alapokat kellően mélyre ásták: a keleti toronynál 5,70 méterre, a nyugati toronynál 6,00 méterre, a mellékhajóknál 7,00 méterre (a terep lejtése miatt), míg a hajók közötti oszlopok esetében akár 3 méter mélységig is leástak. November 20-án reggel 9 órakor szerény ceremónia keretében befalazták az egyik sarokba az alapkövet a következő bevésett felirattal: A D MDCCCLXXXIV 20. XI. A falazás 1885 folyamán olyannyira előrehaladt, hogy 1886 szeptemberében mindhárom hajó beboltozását el lehetett kezdeni. 1887 márciusában a nyugati tornyon dolgoztak, áprilisban pedig megkezdődött a főhajó vakolása. Még ugyanebben a hónapban elbontották a szentély körüli külső állványzatot. Az építési munkálatok 1887. november 9-én fejeződtek be olyan mértékben, ahogyan arról Schwarz vállalkozóval megállapodtak. A falakat ugyanis a belső térben csak bemeszelték, az ablakokat pedig egyszerű üveggel zárták le. Hátravolt még az épület művészi berendezésének hatalmas feladata, amely kerek két évet vett igénybe. A székesegyházat eredetileg a bécsi apostoli nuncius, Luigi Galimberti szentelte volna fel. Ismeretlen okok miatt azonban végül a mostari-duvnoi püspök, Paškal Buconjić szentelte fel 1889. szeptember 14-én. Az 1932-es felújítás A bosznia-hercegovinai rendes egyházkormányzat visszaállításának 50. évfordulójára (1932) való felkészülés során a székesegyházat alaposan felújították. Ebből az alkalomból eltávolították a cserepeket, és szürke színű azbesztpalát helyeztek fel. A külső falakat a kőfelület enyhe csiszolásával megtisztították, a belső térben pedig újrafestették a falakat, és részben megtisztították a freskókat. Az ezen beavatkozásokról szóló jelentésekből arra lehet következtetni, hogy Voltolini ornamentális falfestményei mintegy ötven év elteltével nagyrészt jelentősen megsötétedtek. Ennek oka mindenekelőtt a kemény kőből rakott és egyszerű habarccsal vakolt falak szerkezetében keresendő. A diakovári székesegyház mésszel kötött téglákból épült, ami sokat számít a falfestmények megőrzése szempontjából. Az ilyen falak lélegeznek, ami a kőépületekről, amilyen a szarajevói székesegyház is, nem mondható el. A nedvesség lecsapódása a hideg kőfalakon egy olyan térben, amelyet nem fűtöttek, és talán nem is szellőztettek megfelelően, a festékek oxidációjához vezetett, amelyek ötven év alatt teljesen megsötétedtek. Voltolini és Betizza szarajevói székesegyházbeli munkájáról szóló jelentésekben említést tesznek az al fresco technikáról, de az 1987-es felújítás során nem találtak ilyen felületeket, kivéve persze Seitz-Rohden képeit. Nem lett volna különösebb létjogosultsága egyszerű szobafestői munkákat ilyen drága technikával végezni. A székesegyház igazgatósága 1932-ben úgy döntött, hogy Voltolini megsötétedett ornamentális festményeit újakra cseréli, világosabb árnyalatban. Ezt az első pillanatban talán el is érték, de az történt, hogy Kammerer festékei 50 év alatt ugyanúgy oxidálódtak. Ennek oka tehát a festékek kémiai összetételében rejlik, amely nem volt megfelelő azokhoz a falakhoz, amelyekre felhordták őket. Ezt az oxidációt természetesen elsősorban a fal nem megfelelő minősége segítette elő. Kammerer Rohden-freskókon végzett felújítása nem járt sikerrel, és nem kizárt, hogy az még jobban felgyorsította azok pusztulását. Számára is ismert volt, hogy Voltolini művének megsötétedéséért a nedvesség volt a felelős, de ugyanez a nedvesség tette tönkre az ő festékeit is. Az 1985-1989-es felújítástól napjainkig A székesegyházat az építés centenáriuma alkalmából 1985 és 1989 között ismét felújították. Az épületben a károsodások olyan mértékűek voltak, hogy a felújítást nem lehetett tovább halogatni. Ezek a törekvések szerencsére a teljes körű helyreállításra irányultak, mind konzervátori, mind restaurátori szempontból. Szükséges volt ugyanis, hogy a felújítás során ne sérüljön az épület műemléki integritása, azaz megőrizzék Vancaš művének hitelességét is. A székesegyház volt az első nagyobb alkotása, ami további okot adott arra, hogy maximális óvatossággal közelítsék meg a beavatkozást. A tetőt 1985-ben újították fel, aminek során az azbesztpalákat rézlemezre cserélték. Ugyanolyan típusú palát már nem lehetett beszerezni, ezért esett a választás a rézlemezre, amely technológiailag masszívabb; bár talán kevésbé kedvező a fa szerkezet karbantartása szempontjából, amely bizonyos fokú szellőzést igényel. A lemez felhelyezése előtt azonban szükség volt a gerendák és deszkák elkorhadt részeinek kiterjedt cseréjére. A tornyokon lévő kereszteket megtisztították, majd aranyfestékkel vonták be, ám a valószínűleg villámcsapás miatt időközben letört részeket nem pótolták. A tetőablakok fa zsalugáterei helyett műanyaggal eloxált alumínium rácsokat szereltek fel. A korábban horganyzott lemezből készült fém huszártornyot rézből készültre cserélték, tökéletesen azonos formában. Ugyanígy a tetőn lévő összes díszítőelemet pontosan a régi modell szerint újították fel. A munkálatokat a kreševói Kézműves Szövetkezet végezte. A padlózat rekonstrukcióját és a központi fűtés beszerelését 1986-ban hajtották végre. Ebből az alkalomból eltávolították a padlólapokat, hogy kiegyenlíthessék a padlót, amely a tér bizonyos részein akár 20 centimétert is megsüllyedt. A jobb oldali hajóban új püspöki sírboltot ástak, amelyet vörös gránit lappal fedtek le. Egy 5 cm vastag homokréteget speciálisan tömörítettek, majd PVC-fóliát terítettek rá; elhelyezték a vasalatot, és ráöntöttek egy 10 cm vastag betonréteget. Erre bitumenes vízszigetelés és két hegesztett, 4 cm-es izoflex szalag került. A szigetelésre speciális PVC-fóliát, hegesztett hálót és műanyag fűtéscsöveket fektettek, végül az egészre 4–5 cm vastag betont öntöttek, hogy aztán pontosan a régi, Vancaš-féle séma szerint helyezzék vissza a kerámia padlólapokat. A szentélyt, a sekrestyét és a kincstárat olyan kővel burkolták, amelyből a hajóból felvezető lépcsők is készültek. A központi fűtés hőközpontja számára a sekrestyében egy külön helyiséget választottak le, az első emeleten pedig két, egyenként több mint 100 kW teljesítményű kazánt helyeztek el. A falakat úgy védték meg a nedvesedéstől, hogy a padló felett 15 cm-es magasságban lyukakat fúrtak, amelyeket a kapilláris nedvességterjedés elleni védelem érdekében speciális folyadékkal öntöttek ki. A falak alsó részét a padlónál 40 cm magasságig kőlapokkal burkolták. Az elektromos hálózatot 1987-ben újították fel, és ennek során megváltoztatták a tér megvilágítási rendszerét. A székesegyház igazgatósága nem csillár típusú világítás mellett döntött, így egy tisztán műszaki jellegű, az épület történelmi stílusától független világítást vezettek be. A lámpatestek ipari sorozatgyártásúak. Ezek 250, 400 és 1000 wattos halogén reflektorok, amelyeket részben a mennyezetre szereltek, néhányat pedig kábelekkel körülbelül 3 méterrel a mennyezet alá engedtek le. Ezen reflektorok teljes fényénél a nappali fény erőssége érhető el. Az elektromos szerelési munkálatok befejezése után a falakat világos, többnyire meleg tónusú fasadex festékkel festették be. Ezzel talán technológiai lépést tettek előre, és további előnyöket jelentett a központi fűtés bevezetése, valamint az erős ventilátorok felszerelése a főhajóban. A freskók helyére vászonképeket, az egykori freskók másolatait helyezték el, oly módon, hogy lehetővé váljon a levegő áramlása a képek és a fal között. Az ólomüveg-ablakokat 1988-ban alaposan felújították, amit a zágrábi Staklo műhelyre bíztak. Ezek teljes felülete 110 m²-t tesz ki. Kívülről további, alumíniumkeretbe foglalt, golyóálló laminált üvegből készült ablakokat helyeztek el. Így nemcsak az eredeti ólomüveg-ablakok kaptak fizikai védelmet, hanem jelentős hőszigetelést is elértek, ami nagymértékben hozzájárul a tér jobb fűtéséhez. Ugyanebben az évben (1988) végezték el a főhomlokzat alapos felújítását is. A falak külső felületét homokfúvásos eljárással tisztították meg a szmoglerakódásoktól, így a felület visszanyerte eredeti meleg árnyalatú okker színét. A homokkőből készült építészeti elemeket stokkolták, a tönkrement részeket pedig a természetes kőhöz illeszkedő színű cementhabarccsal pótolták. Az oromzat csúcsára ismét kőkeresztet állítottak, amely sokkal egyszerűbb a korábbinál. Az oromzat lejtőire nem kerültek vissza a gótikus ornamentikák, amelyek elhasználódott maradványait még 1932-ben távolították el. Egyébként ezek az eredeti Vancaš-féle terven sem láthatók. Az oromzat és a tornyok közötti csapadékot felfogó kő vízelvezetőket fém ereszcsatornákkal helyettesítették. A tisztítás után minden falfelületet kétszer kentek le Cromosil védőkeverékkel. Az orgona restaurálása két éven át, 1988-ban és 1989-ben zajlott. Ennek a felújításnak a során megőrizték annak eredeti hangzási állapotát, tehát a régi játszóasztalt, a szekrényt és a sípokat. A korszerűsítést a hangszer belsejében hajtották végre azáltal, hogy rekonstruálták a nyugati harangtoronyban lévő nagy fúvó ellátórendszerét, ahová egy kisebb fúvót szereltek be elektromos meghajtású szabályozóval; a meglévő ventilátor helyett pedig egy új, speciális, szinte hangtalan elektromos fúvómotort építettek be, a hozzá tartozó csatlakozó és automatikus szabályozótöltő berendezéssel, valamint a fúvó és a motor számára kialakított védő hangtompító dobozzal együtt. A játszóasztalt és a homlokzat 51 ónsípját leszerelték. Mindezt alaposan felújították Heferer utódjának, Ivan Faulendnek a műhelyében. Néhány síp ugyanis időközben megsérült, a végük összenyomódott, a faluk pedig behorpadt. Mindezeket visszaállították eredeti állapotukba. Így a székesegyház teljesen megújult köntösben várta első centenáriumát, és befejezésül meg kell említeni egy másik jubileumot is: az Isteni Szeretet Leányai Kongregációjának nővérei már a századik éve látják el benne a sekrestyési szolgálatot. A boszniai háborúban Szarajevó ostroma során a templom több sérülést is szenvedett. Ezután a székesegyház előtti teret Fra Grga Martićról nevezték el, és II. János Pál pápa 1997-ben látogatása során felkereste a helyszínt is. A székesegyházat 2005-ben Bosznia-Hercegovina nemzeti műemlékévé nyilvánították. A katedrális átfogó felújítása, amelyet Heribert August aacheni plébános erőfeszítéseinek köszönhetően valósult meg, 2010-ben kezdődött el, és 2013-ban fejeződött be. Építészeti jellemzői A székesegyház külső hossza 41,90 méter, szélessége 21,30 méter, a szentélynél pedig 24,30 méter. A belső hossz 37,65 méter, a szélesség pedig 18,10 méter. A főhajó boltozata 13,50 méter, míg a mellékhajóké 8,50 méter magas.A főhomlokzatot két, egyenként 43,20 méter magas torony keretezi. Ezek toronysüvege egyszerű, az alapjuknál kiszélesedő, hegyes gúla alakú. A tornyok déli irányban határolják a mellékhajókat, míg a főhajó teljes szélességében kilép a homlokzat síkjára. A homlokzat magas, a tetőtér szintjén lévő oromzatát öt árkád tagolja: négy vakárkád és egy nyitott árkád homokkő keretekkel. Alatta egy nagy vakív helyezkedik el, ezen belül pedig egy nyolckaréjos rózsaablak található, amelyet két sor gótikus elem alkot. Ez alatt helyezkedik el a portál, amelyet a profilozott bélletben oldalanként egy-egy kora gótikus oszlop szegélyez, az oromzatában pedig a Szentháromságot ábrázoló dombormű látható. A portál csúcsán, részben a rózsaablak takarásában áll Jézus Szívének szobra, amely Schwarz vállalkozó személyes ajándéka, és Bécsben készült szentmargitbányai lajtamészkőből. A mű A. Hausmann bécsi szobrász alkotása. A timpanon domborműve A. M. Seitz tervei alapján készült; Dragan Morale (a zágrábi székesegyház szobrásza) mintázta meg, és Ivan Novotny faragta kőbe. A nyugati torony földszintjén található a keresztelőkápolna (baptisztérium), a keleti toronyban pedig a kórusra és a harangokhoz vezető lépcsőház kapott helyet. Ezen ajtók feletti ívben a következő kőbe vésett kronogramma olvasható: »ZA PAPE LEONA XIII, ZA CARA I KRALJA FRANJE JOSIPA I., ZA MINISTRA BENJ. PL. KALLAYA, ZA POGLAVICE ZEMLJE IV. BA¬RUNA APPELA, ZA NADBISKUPA Dra STADLERA, BJE OVA CR¬KVA SAGRAĐENA PO ARHITEKTU JOS. PL. VANCAŠUU, DNE 14. RUJNA 1889. POSVEĆENA« (XIII. Leó pápa, I. Ferenc József császár és király, Kállay Béni miniszter, IV Appel báró tartományfőnök, dr. Stadler érsek idejében épült e templom Jos. Vancaš építész által, felszenteltetett 1889. Szeptember 14-én.) A keresztelőkápolnában a bejárattal szemben egy aedicula és egy keresztelőkút található, amelyek fehér márványból készültek. Ezek a műtárgyak minden bizonnyal Vancaš tervei alapján valósultak meg. Az aedicula magas gótikus oromzatát két vörös márványoszlop tartja, a tetején pedig Keresztelő Szent János szobra áll. A székesegyház kora gótikus stílusban épült; Vancaš számára a dijoni Notre-Dame-templom szolgált mintául. Példaképének kiválasztásával Vancaš tudatosan a korai burgundiai gótika legkifejezőbb műemlékéhez nyúlt vissza. Kiváló arányérzékkel rendelkezett, amikor a szerényebb szarajevói viszonyokhoz igazítva módosította annak bizonyos elemeit. A szentély formáját megtartotta, a kiugró kereszthajókat azonban átalakította, két kétszintes melléképület (annexum) hozzáadásával: egy sekrestyévé és egy kincstárrá, mindkettő emeletén egy-egy oratóriummal. A dijoni mellékhajók félköríves záródásait, amelyek a szentély és a kereszthajó közötti sarokba ékelődnek, lépcsőtornyokként alkalmazta, a főhajótól elhúzva és a melléképületek északi falához támasztva. A dijoni templom hajójának trifóriumai helyett kör alakú nyílásokat helyezett el, amelyekbe az egyházatyák képeit illesztette. A kereszthajó rózsaablakát áthelyezte a főhomlokzatra. Ezekkel a módosításokkal az épületet egy teljesen új környezet és egy új funkció igényeihez igazította. A szarajevói székesegyház valójában a dijoni templomnak csak az alsó, földszinti fele. Vancaš mindkét mintaképe – Dijon az épület, Prága pedig a tornyok tekintetében – úgy tűnik, Szarajevóban tökéletes harmóniába került egymással, annak ellenére, hogy térben és időben nagyon távol állnak. A Notre-Dame ugyanis 1240-ben készült el, a Týn-templom pedig 1458 és 1463 között kapta meg tornyait, tehát egy olyan időszakban, amikor a gótika már túlhaladott stílusnak számított. A Týn-templom tornyainak robusztus felépítése archaikusnak, szinte román kori szigorúnak hat, így a szarajevói tornyok sem ütnek el a székesegyház egészének kora gótikus jellegétől. A külső homlokzat oldalsó részein a főhajó csak kismértékben magasodik a mellékhajók fölé. A tervek kidolgozásakor Vancaš a fő- és mellékhajók egyszerű, azonos dőlésszögű tetőzetét választotta. Ezzel a bazilikális elrendezés elvesztette a gádorfalát, a hajó pedig túl alacsony lett a valódi gótikus szélesség-magasság arányhoz képest. A gádorfal ablakai helyett a mellékhajók padlásterének szintjén csak kör alakú nyílásokat hagyott a belső térben. Emiatt a főhajó közvetlen megvilágítását a homlokzaton lévő rózsaablak és a szentély öt ablaka biztosítja. Ugyanakkor a mellékhajók ablakai is elegendő fényt engednek a belső térbe. A tetőt egyszerű hódfarkú cserép fedte. Egy részüket kátrányba mártották, és úgy rakták fel, hogy a tornyokon és a hajókon rombusz alakú motívumok alakultak ki. A sekrestye és a kincstár helyiségeit a mellékhajók szélességén túlnyúlóan méretezte, amivel a teljes épület alaprajzában keresztformát hozott létre, ez azonban a belső tér térfogatában nem tükröződik. Mindkét melléképítmény kétszintes, az emeleti helyiségek pedig kívülről, különálló fiatornyokban elhelyezett csigalépcsőkön keresztül közelíthetők meg. A tetőgerinc északi végénél egy fémből készült huszártorony található, amely eléri a 33 méteres magasságot. A nyugati oldalsó helyiség, a sekrestye bejáratánál egy díszített portál található, amely természetesen kisebb a főhomlokzaton lévőnél, de gazdagon profilozott. A timpanonjában egy Pietà-dombormű látható két angyallal. A terveket A. M. Seitz készítette, Morak mintázta, és Novotny faragta kőbe. Az épületet északról lezáró szentély ötszögletű, és öt magas ablakkal rendelkezik. Minden sarkot erős támpillérekkel erősítettek meg. Az alapokat a belső padlószintig a Dariva-völgyből származó kemény fehér mészkővel burkolták; a falak Szarajevó peremvidékéről származó, vörössel erezett okkerszínű mészkőből épültek, míg a párkányok, a támpillérek, a sarkok és az ablakkeretek, valamint természetesen a portálok is a Visoko környéki homokkőből készültek. A padlót Wienerberger-kerámialapokkal rakták le három meleg színben – barna, vörös és feketa –, amelyeket Vancaš tervei alapján rendeztek el. Az 1987-es felújítás során, miután a központi fűtés vezetékeit a padlóba fektették, ezeket a padlólapokat jelentős erőfeszítések árán pontosan ugyanabban a sorrendben rakták vissza. Galéria Jegyzetek Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben a Katedrala Srca Isusova u Sarajevu című horvát Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként.