NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Isla del Sol (ö i Bolivia)

Isla del Sol är en ö i Bolivia. Den ligger i departementet La Paz, i den västra delen av landet, 500 km nordväst om huvudstaden Sucre. Arean är 14,3 kvadratkilometer. Isla del Sol ligger i sjön Lago de Huiñaymarca. Trakten runt Isla del Sol består i huvudsak av gräsmarker. Kommentarer Källor Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Isla del Sol.
Estadio Municipal de El Alto

Das Estadio Municipal de El Alto, auch Estadio Municipal de Villa Ingenio genannt, ist ein Fußballstadion in El Alto im bolivianischen Departamento La Paz. Es liegt im Stadtteil Villa Ingenio auf mehr als 4000 Metern über dem Meeresspiegel und gilt als eines der höchstgelegenen professionell genutzten Fußballstadien der Welt. Das Stadion wird vor allem vom Club Always Ready genutzt und verfügt über bis zu 25.000 Plätze. Geschichte Der Bau des Stadions begann 2013 und wurde 2017 abgeschlossen. Die Anlage entstand mit öffentlichen Mitteln; die Baukosten wurden auf 55,8 Millionen Bolivianos beziffert. Das Stadion wurde am 16. Juli 2017 durch den damaligen bolivianischen Präsidenten Evo Morales eröffnet. Zur Eröffnung fand ein Spiel zwischen Mannschaften von Bolívar und The Strongest statt. Nach dem Aufstieg von Always Ready in die höchste bolivianische Spielklasse wurde das Stadion Anfang 2019 für den Profifußball vorbereitet. Die Stadt El Alto ließ unter anderem Arbeiten an der Infrastruktur, den Zugängen, der Elektrik und der Versorgung des Stadions durchführen, um Anforderungen des bolivianischen Fußballverbands zu erfüllen. Die Stadtverwaltung von El Alto begann im März 2023 mit Renovierungsarbeiten am Stadion, darunter die Installation einer Großleinwand, einer Soundanlage und einer LED-Beleuchtung, mit einer Investition von 12,8 Millionen Bolivianos. 2024 wurde die Anlage von der CONMEBOL für Heimspiele von Always Ready in der Copa Libertadores freigegeben. Anlage Das Estadio Municipal de El Alto ist ein Fußballstadion mit Kunstrasen und ohne Leichtathletikbahn. Es befindet sich im Stadtteil Villa Ingenio im Norden von El Alto. Das Stadion liegt auf einer Höhe von 4150 Meter über dem Meeresspiegel und damit deutlich höher als das Estadio Hernando Siles in La Paz. Die Kapazität wird je nach Quelle unterschiedlich angegeben. Bolivianische Presseberichte und Transfermarkt nennen 25.000 Plätze, während Soccerway 22.000 Plätze führt. Nutzung Das Stadion ist die Heimspielstätte des Club Always Ready. Es wird außerdem vom Club Deportivo FATIC genutzt. Seit 2024 wurde das Stadion auch für ausgewählte Spiele der bolivianischen Fußballnationalmannschaft genutzt. Die Verlegung von Länderspielen ist aufgrund der Höhenlage äußerst umstritten, da Auswärtsmannschaften große Probleme mit der Höhe haben. Einzelnachweise
El Alto Municipal Stadium

El Alto Municipal Stadium (Spanish: Estadio Municipal de El Alto), sometimes known as Estadio de Villa Ingenio, is a multi-use stadium in El Alto, Bolivia. It is currently used mostly for football matches, on club level by local clubs Always Ready and ABB. The stadium has a capacity of 23,000 spectators and is located at an altitude of 4,088 meters (13,412 feet) above sea level. History The construction of the stadium began in December 2013, and was initially expected to be completed in December 2016. The stadium was inaugurated on 16 July 2017, with a match between Bolívar and The Strongest. References External links Soccerway team profile
Estadio Municipal de El Alto

Het Estadio Municipal de El Alto is een multifunctioneel stadion in El Alto, een stad in Bolivia. In het stadion kunnen ongeveer 25.000 toeschouwers. De bouw van het stadion begon in december 2013 en werd voltooid in 2017. De opening van het stadion was op 16 juli 2017. Tijdens deze opening speelden Club Bolívar tegen The Strongest. Bij de opening was ook Evo Morales aanwezig, de president van Bolivia. De voetbalclubs Club Always Ready en Club Deportivo FATIC maken er gebruik van. Het stadion wordt ook gebruikt voor internationale wedstrijden. Zo speelde Bolivia in september 2024 een kwalificatiewedstrijd tegen Venezuela. Referenties
Estádio Municipal de El Alto

O Estádio Municipal de El Alto, também conhecido como Estádio Municipal de Villa Ingenio, é um estádio de futebol boliviano localizado na cidade de El Alto, na província de Pedro Domingo Murillo do departamento de La Paz. A praça esportiva possui capacidade para 25 mil torcedores e atende as normas da Federação Internacional de Futebol (FIFA). E a altitude do local supera a paceña: são 4.070 metros acima do nível do mar, 500 metros a mais em relação ao município vizinho. Começou a ser construído em 1º de dezembro de 2013. O estádio foi erguido inteiramente com dinheiro público, pela prefeitura de El Alto e parte de seu financiamento veio do próprio governo boliviano — custou 58.541.286,00 bolivianos, aproximadamente R$ 26,5 milhões. Sua inauguração contou com um clássico entre Bolívar e The Strongest (clássico paceño, o maior dérbi do país), vencido pelos aurinegros por 3 a 2. É o 2º estádio de maior altitude do mundo, perdendo somente para o Estadio Daniel Alcides Carrión, em Cerro de Pasco, no Peru. O campo é casa do Unión Minas e fica a 4.378 sobre o nível do mar — e é detentor do recorde mundial neste sentido de acordo com a FIFA e o Guinness Book. A arena de El Alto, porém, destronou outros estádios bolivianos, como o Víctor Agustín Ugarte, em Potosí, que fica a 3.900m metros sobre o nível do mar, tornando-se o de maior altitude do país. Atualmente, é onde o clube de futebol Always Ready manda seus jogos na División de Fútbol Profesional (DPF) do Campeonato Boliviano de Futebol. Também é, desde 2023, onde a Seleção Boliviana de Futebol manda suas partidas. Ver também Estádio Hernando Siles Campeonato Boliviano de Futebol Referências
Puerto Jennefer

BW Puerto Jennefer ist ein internationaler Hafen am Rand von Puerto Quijarro im Osten des Departamento Santa Cruz in Bolivien. Er ist durch den Tamengo-Kanal mit der Wasserstraße Paraná-Paraguay verbunden, die zum Atlantik führt. Der privat betriebene Hafen ist durch eine 3,2 km lange, ebenfalls private Schienenstrecke an das nationale und internationale Eisenbahnnetz angeschlossen. Er nahm 2011 den Betrieb als Flusshafen auf. 2018 erhielt er die Zertifizierung als „Internationaler Hafen“ für den Im- und Export. Ein Jahr später wurde die Zollverwaltung Administración de Aduana Fluvial Puerto Jennefer eingerichtet. Technische Daten Der Hafen ist für Schiffe mit einem Tiefgang bis 5,18 m angelegt. Er verfügt über fünf Terminals mit einer Kailänge von 510 m, eine der längsten der Wasserstraße Paraná-Paraguay. Die verschiedenen Terminals können sowohl festes als auch flüssiges Schüttgut, 20- bis 40-Fuß-Container, RoRo-Schiffe und Kühlschiffe abfertigen. Terminal V ist für Gefahrgut bestimmt. Die Hafenanlage ist auch für Schwerlasten ausgerüstet. 2022 wurden zehn Stromgeneratoren von je 115 Tonnen Gewicht, die aus Deutschland geliefert wurden, mit Spezialkränen umgeschlagen. Einzelnachweise
Puerto Jennefer

Puerto Jennefer es una infraestructura portuaria multimodal privada de categoría internacional mixta, ubicada entre las localidades de Puerto Suárez y Puerto Quijarro (jurisdicción al cual pertenece), en la provincia Germán Busch del departamento de Santa Cruz, en el extremo este de Bolivia. Permite la movilización de carga correspondiente al comercio exterior boliviano, tanto de exportación como de importación, siendo un puerto soberano, bajo las normativas propias de ese país. Generalidades El puerto Jennefer está situado en las coordenadas: 18°59′02″S 57°44′07″O, a una altitud de 85 m s. n. m., en la ribera sudeste de la laguna Cáceres,​ junto al arranque del canal Tamengo, vía fluvial de navegación por la cual, luego de 11 km, se alcanzan las aguas del río Paraguay, frente a la ciudad brasileña de Corumbá. Posee una superficie de 42 ha.​ La empresa propietaria de Puerto Jennefer es la compañía privada: “Complejo Agroindustrial NutriOil S.A.” La misma logró en septiembre de 2018 su reclasificación,​ de la categoría de puerto mayor pasó a ser inscripto en el registro de puertos internacionales como puerto internacional mixto, certificación entregada por la Unidad de Puertos y Vías Navegables de la Dirección General de Intereses Marítimos, Fluviales, Lacustres y Marina Mercante del estado Plurinacional de Bolivia, otorgándole para ello la matrícula: PMI-UPVN-001. Cuenta con un muelle de carga de sólidos y líquidos.​ Para construirlo, la empresa invirtió US$ 10 millones solo para levantar la plataforma y dragar 3,6 kilómetros del canal, con el objetivo de uniformar el calado operacional de 2,5 metros y así permitir el tránsito de las barcazas.​ Las capacidades de este puerto permiten los procesos de importación y exportación de cargas diversas, las que son embarcadas en barcazas a través de la hidrovía Paraná-Paraguay hacia otras terminales portuarias de la cuenca del Plata, por ejemplo, a la terminal que posee Bolivia en el puerto de Rosario (Argentina), o continuar desde dichas unidades portuarias ya sobre buques de ultramar hacia sus destinos finales del resto del mundo saliendo al océano Atlántico. Entre sus principales operaciones destacan la exportación de clínker a Paraguay​ y de harina de soja hacia Rosario, con destino final en puertos europeos.​ La inversión para el 2018 ya era de US$ 25 millones, con un movimiento de carga de alrededor de 500 mil toneladas y una capacidad de 2 millones de toneladas, si bien pueden alcanzar hasta 3 millones.​ En 2019 la Aduana Nacional de Bolivia instaló su centro de operaciones en el puerto, siendo la primera aduana portuaria instalada en el Canal Tamengo, que sirve también para Puerto Aguirre.​ Véase también Arroyo Concepción Referencias
Garita de Lima

Garita de Lima es una zona comercial ubicada al noroeste de la ciudad de La Paz, Bolivia en el macro distrito Max Paredes. Se estableció como zona de descanso de los viajantes provenientes de Lima (Perú) en el siglo XVI.​ Posteriormente se estableció un punto de control, el cual le dio el nombre a toda la zona circundante. Historia La calle Tumusla, actualmente parte de esta zona, formaba parte de la ruta comercial que conectaba la ciudad de La Paz con Lima, de manera tal que el punto de control establecido para la supervisión de salida y entrada de mercadería se estableció en la que actualmente se constituye como la principal plaza de esta zona, formalmente llamada 14 de Septiembre, pero popularmente conocida hasta hoy como Garita de Lima.​ A partir de 1920 se inició la urbanización de este sector, que es cercano al Cementerio General De La Paz y los centros de abasto populares Uyustus y El Tejar. Características La zona se caracteriza por la existencia de comercio popular en sus inmediaciones, existen puestos de venta callejeros que expenden verduras, frutas y otro alimentos, así como tiendas de expendio de artículos electrónicos y accesorios para las fiestas populares denominados prestes.En las cercanías se hallan importantes calles peatonales establecidas como mercados populares, entre ellas la ya citada Uyustus, Garcilaso de la Vega, La Tablada y Adolfo Ortega. Por la gran actividad comercial existente hay un problema de contaminación acústica en el sector.​ Referencias
ГЕС Сан-Хосе I

ГЕС San Jose I (ісп. Сан-Хосе I) – гідроелектростанція в Болівії, за чотири десятки кілометрів на північний схід від Кочабамби. Знаходячись між ГЕС Santa Isabel та ГЕС Сан-Хосе II, становить третій ступінь дериваційного каскаду у сточищі річки Еспіриту-Санту, лівого витоку Чапаре (впадає ліворуч до Маморе, правого витоку Мадейри, котра в свою чергу є правою притокою Амазонки). Відпрацьована на ГЕС Santa Isabel вода потрапляє у балансуючий резервуар Агуас Кларас, розташований на мису неподалік злиття Santa Isabel та Малаги – лівого та правого витоків Паракті, правої притоки Еспіриту-Санту. Сюди ж надходить додатковий ресурс із водозаборів, створених на: - Santa Isabel; - Малазі; - Антарі (невелика ліва притока Малаги); - п’яти правих притоках Паракті – Ronco, Ronquito, Cañón (Miguelito), Roque Mayu, Solitario (San Jacinto) – для чого прокладено водозбірний тунель довжиною 4,25 км з діаметром 2,7 метра, який на завершальному етапі перетинає Малагу. Від Агуас Кларас починається головний дериваційний тунель довжиною 4,9 км з діаметром 3,1 метра, котрий перетинає Santa Isabel та далі прямує через лівобережний гірський масив Паракті. На завершальному етапі він переходить у напірний водовід довжиною 0,5 км, який подає ресурс до машинного залу. Основне обладнання станції становлять дві турбіни типу Пелтон потужністю по 27,5 МВт, що працюють при напорі у 313 метрів. Відпрацьована вода відводиться у нижній балансуючий резервуар Мігелето, звідки спрямовуватиметься на ГЕС San Jose II. Для видачі продукції її напруга піднімається до 230 кВ. Станцію ввели в експлуатацію на початку 2018 року. Примітки
ГЕС Сан-Хосе II

ГЕС Сан-Хосе II (ісп. San Jose II) – гідроелектростанція, що споруджується в Болівії за чотири з половиною десятки кілометрів на північний схід від Кочабамби. Знаходячись після ГЕС Сан-Хосе I (введена в експлуатацію на початку 2018 року), становитиме четвертий і останній ступінь дериваційного каскаду у сточищі річки Еспіриту-Санту, лівого витоку Чапаре (впадає ліворуч до Маморе, правого витоку Мадейри, котра в свою чергу є правою притокою Амазонки). Відпрацьована на ГЕС San Jose I вода потрапляє у балансуючий резервуар Мігелето об’ємом 35 тис м3, котрий дозволятиме наступній станції щоденно працювати не менше шести годин з найбільшим навантаженням. З Мігелето ресурс прямуватиме через дериваційний тунель довжиною 6,7 км з діаметром 3,1 метра, який на початковому етапі перетинатиме Паракті по сифону на глибині більше 30 метрів. На завершенні тунелю знаходитиметься балансувальний резервуар висотою 93 метри, за яким починатиметься напірна ділянка довжиною 0,2 км з діаметром 2,3 метра. Далі траса виходитиме на поверхню та продовжуватиметься напірним водоводом довжиною 0,5 км з діаметром 2,2 метра. Основне обладнання станції становитимуть дві турбіни типу Пелтон потужністю по 34,5 МВт, які при напорі у 369 метрів повинні забезпечувати виробництво 407 млн кВт-год електроенергії на рік. Для видачі продукції її напруга підніматиметься до 230 кВ. Примітки
Castillo de La Glorieta

El Castillo de la Glorieta es un monumento nacional de Bolivia situado en las afueras de la ciudad de Sucre, la capital del país. Fue la sede del principado de la Glorieta, constituido por Clotilde Urioste y Francisco Argandoña Revilla, ambos príncipes de La Glorieta. Fue nombrado Monumento Nacional el 27 de agosto de 1970.​ Historia La historia del Castillo esta unida a la familia Urioste - Argandoña, el cual era un matrimonio ligado a la explotación minera de la plata, empresarios banqueros y diplomáticos, se ocuparon también de la labor filantrópica en la ciudad de Sucre. El matrimonio adquirió un terreno de 40 hectáreas en las afueras de la ciudad de Sucre, para establecer allí su residencia y a su vez contraton a uno de los arquitectos más importantes de Bolivia, Antonio Camponovo, quien se ocupó de diseñar los planos del futuro Castillo, también trabajaron con el los italianos Martinelli y Tonelli para la construcción de los jardines palaciegos. La Exposición Universal de París que se celebró el año 1889 fue la fuente de inspiración para que el matrimonio Urioste - Argandoña decidiera el diseño de su futura residencia en Bolivia. En 1897 se terminó de construir la suntuosa edificación de La Glorieta.​ Actualmente, el Castillo de La Glorieta se constituye en un atractivo turístico de la ciudad de Sucre, el cual requiere constantemente de cuidado y acciones para recuperar el mobiliario, y la reconstrucción de estructuras que formaban parte de los jardines. Con el pasar de los años se han perdido muchas hectáreas de jardines desde que el castillo pasó a manos militares en la segunda mitad del siglo XX.​ Estilo El edificio fue diseñado por el arquitecto suizo Antonio Camponovo, por entonces radicado en Argentina. La estructura estaba destinada a transmitir la opulencia y sofisticación de la pareja real, sin embargo la mezcla de estilos para muchos[¿quién?] resultaba algo ridícula y desalineada. Esta fusión abstrae características del estilo morisco al chino, del ruso al bizantino y del románico al gótico. La torre del príncipe tiene un estilo árabe tanto en forma como en cúpula, cuenta con 45 metros de altura y 108 escalones. La historia cuenta que al príncipe le gustaba subir por las noches y apreciar las estrellas.[cita requerida] La torre de la princesa tiene un estilo bizantino, mientras su cúpula es de estilo ruso. Tiene una altura de 30 metros y unas gradas de piedra de 80 escalones.​ La torre réplica del Big Ben es parte de la capilla del castillo, tiene una altura de 25 metros y es una réplica pequeña del Big Ben londinense. Véase también Palacio de La Florida Palacete del Guereo Centro histórico de Sucre Referencias
Laguna de Cota Cota

Laguna de Cota Cota es el nombre de un importante parque urbano en la ciudad de La Paz. Su nombre oficial es Parque Laguna de Cota Cota Túpac Katari.​ El parque es uno de los pocos espacios públicos de la ciudad de La Paz que cuenta con una laguna, y cascadas artificiales. La Laguna es navegable en pequeñas embarcaciones biplaza. Hasta 2016 era el segundo parque público más visitado de la ciudad de La Paz.​ Características La característica principal del parque es la laguna artificial alimentada por cascadas y la fuente ubicada en el cuerpo mayor de la laguna. El espacio también cuenta con circuitos para bicicletas y triciclos,​ juegos y áreas verdes. La flora del parque está constituida principalmente por molles, eucaliptos, acacias, retamas, álamos y olmos.​ Por su gran popularidad el parque es uno de los espacios públicos que se mantienen abiertos en feriados y jornadas de recreación como el día del peatón.​ Referencias
Тиуанако

Тиуанако (понякога Тиауанако, Тиахуанако, Тиуанаку, Тиванако, от Tiwanaku) е археологически обект, древен град в Боливия, недалече от езерото Титикака, на около 72 километра от Ла Пас. Първите заселници са от 1500 г. пр.н.е. Тъй като жителите на Тиуанако не са имали писменост, не са оставени никакви писмени документи. Поради тази причина произходът на името е неизвестен. Империята процъфтява в периода от 550 до 950 г. когато се предполага, че в града живеят около 30 000-40 000 души. Разположена е на височина между 3800 и 4200 метра. Империята се разпада около 1100 г. Най-голямата пирамида се нарича Акапана. Нейната основа е изработена от перфектно нарязани и идеално пасващи си каменни блокове. Съществуват и 6 тераси във формата на буквата "T" с вертикални колони. Подовете са направени от кал. В продължение на векове тези разкопки не са опазвани и са разграбвани и използвани за упражнения на военни части. Днес мястото е покровителствано от Боливийското правителство и е включено в Списъка на световното културно и природно наследство на ЮНЕСКО. Източници Външни препратки Официална страница за световното наследство на ЮНЕСКО. Тиуанако.
Tiwanaku

Tiwanaku (spansk:Tiahuanaco) er et arkæologisk område syd for Titicacasøen i Bolivia. Tiwanaku var en vigtig by, der sandsynligvis var centrum for et imperium. Forskere mener, at det var forfædrene til det nuværende Aymarafolk, der boede i byen. Stedet er optaget på UNESCOs Verdensarvsliste. Arkæologer troede tidligere, at Tiwanaku hovedsagelig var et religiøst sted, men udgravninger har i de seneste årtier vist, at der var tale om en storslået by med mange indbyggere og bl.a. kanaler til at gøre landbruget lettere. Byen menes at have dækket et område på 6 km². Tiwanaku ligger et kort stykke fra Titicacasøen, men tidligere har søen gået helt hen til byen. Byens ruiner præsenterer monumental arkitektur, der i nogle henseender overgår den senere inkaarkitektur, med store firkantede stenblokke. Et af stedets vigtigste vartegn er den såkaldte solport, som i moderne tid er blevet reetableret efter at den kollapsede under udgravningerne af byen. Stedet indeholder også flere store statuer. Det menes, at byen blev grundlagt som en landsby omkring 200 f.Kr., hvorefter den voksede til en højt udviklet by omkring år ca. 600, inden den blev opgivet omkring år 1000. Eksterne henvisninger
Тиуанако

Тиуана́ко или Тайпикала (иногда Тиауанако, Тиуанаку, Тиванако, от айм. Tiwanaku) — древний город, духовный и политический центр одноимённой андской цивилизации. Находится в 15 км от южного берега озера Титикака в Боливии. С 2000 года является объектом всемирного наследия ЮНЕСКО. Впервые город был описан в «Хрониках Перу» испанским историком Педро Сьеса де Леоном. Название Большинство местного населения говорит на аймара (одном из трёх языков индейцев, отдалённо напоминающим язык кечуа), меньшинство на уру (Uru) или на похожем на него чипая (Chipaya). Раньше был распространён исчезнувший в настоящее время язык пукина. Алан Колата считал, что все эти языки были важными в Тиуанако. Название местности на языке аймара было созвучно Тайпикала (Taypikala, Taipikala), что означает «камень в центре», так как местность находилась, по их мнению, рядом с центром мира. Существует мнение, что до этого было название и на языке пукина. История Существует мнение, что Тиуанако был основан в 300 году до н. э., однако недавняя переоценка радиоуглеродных дат показала, что город был основан несколькими веками позже — скорее всего, примерно около 110 года н. э. (50—170 гг.). Считается, что в доколониальной Боливии уже во II—IX вв. Тиуанако был крупнейшим городом региона Центральных Анд и центром государства Пукина. В то время город занимал примерно 6 км² и имел 40 тыс. жителей. Приблизительно в 1180 году город был покинут обитателями после разгрома Пукина племенами колья (аймара). После угасания государственности Пукина Тиуанако, её важный центр, продолжал играть важную роль в мифологии инков. Они считали Тиуанако местом, откуда были родом их первый легендарный правитель сапа инка Манко Капак и его сестра и супруга Мама Окльо. Это свидетельствует в пользу гипотезы о происхождении исторических инков (то есть связанной кровным родством знати государства Тауантинсуйу) из региона Тиуанако. Тиуанако занимает большое место в легендах и верованиях современного народа аймара. Строения Некоторые исследователи датируют древнейшие руины периодом между 200 годом до н. э. и 200 годом н. э., главные строения — периодом между 600 и 1000 годами н. э. Фотогалерея См. также Сечин (Перу) «Аку-Аку» (книга Тура Хейердала, 1958) Примечания Литература Куприенко С.А. Источники XVI-XVII веков по истории инков: хроники, документы, письма / Под ред. С.А. Куприенко. — Киев : Видавець Купрієнко С.А., 2013. — 418 с. — ISBN 978-617-7085-03-3. Britannica Concise Encyclopedia : From the editors of the Encyclopedia Britannica / Ed. by Anita Wolff. — Revised and expanded edition. — Encyclopædia Britannica, 2008. — 2114 с. — ISBN 978-1-59339-492-9. Historia de Bolivia : Período prehispánico : [исп.] : en 2 v. / Ximena Medinaceli. — La Paz : Fundación del Banco Central de Bolivia, 2006. — Т. 1. Kolata, Alan L. The Tiwanaku : Portrait of an Andean Civilization. — Wiley-Blackwell, 1993. — 336 с. — ISBN 978-1-55786-183-2. Ссылки Официальный сайт Всемирного наследия ЮНЕСКО. Тиуанако. Всемирное наследие. Тиуанако. Каталог ссылок. О Тиуанако на сайте Archaeological Institute of America (англ.). Большая фотогалерея