NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Schelde Vrij

Schelde Vrij is een monument op de Marnixplaats in Antwerpen. Het beeld werd in 1873 ontworpen door architect Jean-Jacques Winders, in samenwerking met de beeldhouwer Louis Dupuis, die de leeuwen en medaillons maakte, Jacques De Braekeleer, die voor Neptunus en Mercurius zorgde en Frans Floris die de schrijvende vrouwenfiguur realiseerde. In 1883 werd het monument opgeleverd. Achtergrond In 1863 kwam er een definitief einde aan de zogenaamde 'Sluiting van de Schelde', die in 1587 tijdens de Tachtigjarige Oorlog door de Republiek der Zeven Verenigde Nederlanden was ingesteld. Het afkopen van de laatste Scheldetol in 1863 door de Belgische regering werd als einde beschouwd van deze afsluiting. Voor de gemeente Antwerpen was dit aanleiding om in 1873 een ontwerpwedstrijd te organiseren voor een monument dat deze gebeurtenis herdacht. Uit de 12 inzendingen werd het ontwerp van Winders uitgekozen. Het was de bedoeling om in 1874 het monument te plaatsen, maar door technische problemen kon het pas in 1883 worden opgeleverd. Een jaar later werd nog het smeedijzeren hek toegevoegd. Beschrijving Het monument is 20 meter hoog en beslaat een oppervlak - inclusief het hekwerk - van 15,5 bij 15,5 meter. Op een piramidevorm staat een vierkante sokkel met aan elke zijde een masker van een watergod die water spuwt door de doorgebroken ketting van de Schelde heen. Boven elk masker zit een medaillon met een tekst: aan de noordzijde staat de vermelding 'Door de stad Antwerpen opgericht 1883', terwijl de teksten op de andere drie zijden de namen vermelden van personen die een belangrijke rol hebben gespeeld in de opheffing van de Scheldesluiting, te weten minister Karel Rogier, baron Auguste Lambermont en burgemeester Filips van Marnix van Sint-Aldegonde. Bovenop deze sokkel staat een obelisk waarop een naakte vrouw de woorden '1863 Schelde vrij' schrijft. De obelisk bevat de portretten van Rogier, Lambermont en Sint-Aldegonde; aan de bovenzijde steekt de boeg van een schip aan weerszijden uit de obelisk. Op de obelisk staat een beeldengroep van 7 meter hoog. Deze bestaat uit de zeegod Neptunus, geflankeerd door de god van de handel Mercurius en de stedenmaagd. Neptunus draagt een bronzen drietand. Winders koos voor een eclectische stijl met onderdelen in neo-Vlaamse renaissancestijl. Volgens Winders was deze renaissancestijl het meest geschikt om de eigenheid van België te vertegenwoordigen en hij had de wens om de omliggende woonwijk in dezelfde stijl vorm te geven. Omdat hij onvoldoende middelen had om de grond aan de Marnixplaats te kopen, kon hij echter geen invloed uitoefenen op de uiteindelijke ontwerpen en kreeg het plein een neoclassicistische uiterlijk. Wel bouwde Winders in 1882 in de buurt van het plein zijn eigen woning in neo-Vlaamse renaissancestijl.
Bois de la Cambre

El Bois de la Cambre (Ter Kamerenbos en neerlandès) és un parc públic de Brussel·les. Ha estat concebut, com una part del bosc de Soignes, el 1862 per un alemany, establert a Bèlgica: el traçat del bosc va ser confiat a Edouard Keilig, arquitecte de jardí nascut a Saxe el 1827 que va guanyar un concurs. Aquest espai condicionat a l'anglesa, estil nascut a Anglaterra al començament del segle xviii, que imita la natura i es caracteritza per una irregularitat en la concepció de les plantacions i de les vies. Aquesta irregularitat ofereix punts de vista i perspectives molt variats. Aquest lloc esdevé ràpidament lloc de trobada dels brussel·lesos, com al Bosc de Boulogne a París. En aquest indret s'hi trobava una lleteria, un velòdrom, el Théâtre de Poche, un llac artificial, un hipòdrom, i passeigs per a muntar a cavall. Avui encara representa un important "pulmó verd" per als ciutadans de Brussel·les. En aquest espai s'hi realitzen diferents activitats com el rem i la pesca, demostracions esportives, concerts a l'aire lliure, jocs per a infants a l'estiu i patinatge. Els serveis viaris que el travessen representen un eix important d'entrada a la ciutat, així com un lloc de pas entre les parts est i oest del sud de Brussel·les. Es planteja la possibilitat de tancar-lo al trànsit rodat, tot i que aquesta idea s'ajorna indefinidament. Bibliografia Xavier Duquenne, Le Bois de la Cambre, Bruxelles, l'auteur, 1989.
Bois de la Cambre

Bois de la Cambre (nizozemsky Ter Kamerenbos) je jeden z bruselských parků. Nachází se v jižní části města; s centrem belgické metropole je spojen širokou třídou Avenue Louise, vybudovanou v roce 1861, témže roce, kdy byl založen i park. Anglický park je podlouhlého severo-jižního tvaru a jeho rozloha činí 1,23 km². Park je znám jako Zelené plíce Bruselu a jako vstupní brána do lesa Forêt de Soignes. Historie Návrh zbudování parku představil v roce 1827 německý architekt Édouard Keilig; realizace se odehrála na začátku 60. let 19. století. Po dokončení byl park místem častých návštěv královny Marie-Henrietty. Na území dnešního parku hráli vojáci britské armády před bitvou u Waterloo kriket, a proto je jeden z trávníků známý jako Anglický trávník (francouzsky Pelouse des Anglais). Tuto skutečnost dodnes připomíná pamětní dub, vysazený roku 1965, a pamětní deska. V centrální části parku se nachází ostrov s tzv. Robinsonovou chatou, která vznikla roku 1877. Původní stavbu zničil v roce 1991 požár a následně byla v letech 2006–2009 vybudována znovu. V současné době je chata přístupná za pomocí loďky, která zajišťuje spojení se zbytkem parku. Hlavní silnice procházející okolo parku je od devadesátých let během víkendů uzavřena pro dopravu. Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Bois de la Cambre na Wikimedia Commons Informace na stránkách města Bruselu (anglicky) Archivováno 10. 4. 2016 na Wayback Machine.
Bosque de la Cambre

El Bosque de la Cambre (en francés: Bois de la Cambre; en neerlandés: Ter Kamerenbos) es un parque público situado en Bruselas. Se ideó para ser una parte del bosque de Soignes, en 1862 por un alemán establecido en Bélgica. El diseño del bosque se le encargó al arquitecto Edouard Keilig, (Confederación Germánica, 1827) tras ganar un concurso. Este espacio modelado al estilo inglés del siglo XVIII, imita la naturaleza y se caracteriza por una irregularidad en la concepción de plantaciones y caminos. Esta irregularidad ofrece puntos de vista y perspectivas muy variados. Este lugar se convirtió rápidamente en un centro de ocio de los bruselenses, como el Bois de Boulogne de París. En este bosque, se encontraban una lechería, un velódromo, el Théâtre de Poche, un lago artificial, un hipódromo y paseos para caballos. Sigue siendo un pulmón verde de Bruselas y tiene un centro para "Les Jeux d'Hiver" (destruido en 2006 por un incendio, luego reconstruido), tiovivos de caballitos, una pista de patinaje, actividades de remo y pesca. En ciertas ocasiones, se han organizado demostraciones deportivas, conciertos al aire libre, teatros de animación, juegos infantiles… Los caminos que lo atraviesan representan un eje importante para penetrar en la ciudad y un paso entre el norte y el sur de Bruselas. Se plantean ahora cerrar el tráfico de coches. Bibliografía Xavier Duquenne, Le Bois de la Cambre, Bruxelles, l'auteur, 1989.
Bois de la Cambre

A Bois de la Cambre (francia) vagy Ter Kamerenbos (holland) közpark Brüsszelben; területe 124 hektár, a Brüsszeltől délkeletre található Soignes-i erdő maradványa. Története A Bois de la Cambre-t a Soignes-i erdő városba benyúló részén alakították ki. A parkot 1862-ben egy Brüsszelben letelepedett német építész tervezte meg: Édouard Keilig egy nyilvános tervpályázatot nyert meg. A parkot – a 18. század elején, az Angliában született – angol stílusban alakította ki és a természet utánozására törekedett az utak, nyílt részek és fás területek kialakításával. 1864-ben készült el a park és gyorsan a brüsszeliek nagyvilági randevúinak helyszínévé vált a párizsi Bois de Boulogne mintájára. A park közepén található egy tó és abban egy sziget, amelyet Robinson-szigetnek hívnak. 1877-ben egy kis ház, a Châlet Robinson épült a szigeten, amely 1991-ben leégett. 2008 nyarán adták át a teljesen felújított épületet, amelynek földszintjén étterem, az első emeleten bálterem üzemel. Elektromos motorral üzemelő komp szállítja az utasokat a park és a sziget között. A parkot széles sugárút, az Avenue Louise köti össze Brüsszel belvárosával, ennek köszönhetően hamarosan a brüsszeli polgárok egyik kedvelt kirándulóhelye lett. A látogatók kiszolgálására a parkban üzemelt egy tejcsarnok, kerékpár-versenypálya, a Théâtre de Poche, mesterséges csónakázótó, lóversenypálya, valamint sétaösvények gyalogosoknak és lovasoknak. Napjainkban A park manapság is Brüsszel egyik fontos zöldterülete és kirándulócélpontja, itt található a Les Jeux d'Hiver klub, számos lovarda, télen korcsolyapálya, időnként koncerteket vagy tüntetéseket is szerveznek. A parkon keresztülhaladó aszfaltozott utak fontos szerepet töltenek be Brüsszel közlekedésében, a város délkeleti és délnyugati részeit kötik össze. A környéken lakók a parkon keresztülvezető árnyas utakon gyorsan elérhetik az Avenue Louise-on keresztül a belső brüsszeli körgyűrűt, hétvégenként viszont az utak egy részét lezárják és átadják a gyalogos- és kerékpáros forgalomnak. Ezen felül szeles, viharos időben is rendszeresen lezárják az utakat, mivel a park fáiról időnként jókora ágak hullanak az utakra. A 26-os vasútvonal (Schaerbeek - Etterbeek - Halle) a park alatt kialakított alagúton keresztül közlekedik. Megközelítés A park a 7-es, 93-as és 94-es villamossal északról közelíthető meg a Legrand megállótól, míg délnyugati csücskében a 41-es autóbusz áll meg a Gendarmes megállóban. Galéria Lásd még Xavier Duquenne (1989). Le Bois de la Cambre. Bruxelles. Jegyzetek
Bois de la Cambre

Bois de la Cambre (nid. Ter Kamerenbos) – park publiczny w Regionie Stołecznym Brukseli w Belgii, znajdujący się w wysuniętej na północny zachód części obszaru leśnego Forêt de Soignes. Powierzchnia parku wynosi ponad 122 hektarów. Bibliografia Herman Dierickx: Bruxelles, ville verte, ville nature. Á la découverte de la biodiversité urbaine. Bruxelles: Racine, 2010, s. 156-157. ISBN 978-2-87386-678-5. Linki zewnętrzne https://web.archive.org/web/20161206035338/http://www.environnement.brussels/fiche/bois-de-la-cambre
Onze-Lieve-Vrouw van Smartenkapel (Schelle)

De Onze-Lieve-Vrouw van Smartenkapel, Laarkapel of Onze-Lieve-Vrouw van Zeven Weeënkapel is een kapel in de Antwerpse plaats Schelle, gelegen aan Laarhofstraat 59. Het koor is breder en hoger dan het schip, en is voorzien van een dakruiter. De kapel heeft een altaar in barokstijl en aan de buitenmuren bevinden zich basreliëfs die de zeven smarten van Maria verbeelden. De kapel is alle dagen open. Geschiedenis De ouderdom van de kapel kan niet met zekerheid worden vastgesteld. De kapel komt voor op de Ferrariskaarten (1771-1778), maar wordt ook in oudere documenten genoemd. Er wordt aangenomen dat de kapel reeds in de 16de eeuw bestond. Ze wordt met zekerheid genoemd in aktes uit 1568 en 1650. Het voorste, smallere deel stamt uit de 15de eeuw. Het bredere koor werd waarschijnlijk in de 16de eeuw bijgebouwd. In 1988 werd de 500ste verjaardag van de kapel gevierd. De populariteit van de kapel heeft wellicht te maken met de arduinen steen die een aflaat van 800 dagen beloofd: ALLE DEGHENE DIE ALHIERE OFFERANDE SULLEN GEEVEN TOT BEHOEF VAN DE NOODIGHE REPARATIE VAN DEZE CAPELLE SULLEN VERDIENEN DEN AFFLAET BESCHREVEN IN EENE BULLE VAN ROOMEN BESEGELD MET ACHT CARDINALEN SEGELEN 800 DAEGEN AFFLAET Sinds 1939 is de kapel een beschermd monument. In 2017 werd de kapel grondig gerenoveerd. Oude verflagen werden weggenomen, het altaar werd opgeknapt, de daken en dakgoten vernieuwd. Bij de renovatie werden oude gotische muurschilderingen ontdekt. Galerij
Hotel Mosselman

Het Hotel Mosselman is een neoklassiek herenhuis uit 1788 aan de Nieuwe Graanmarkt 24-25 in Brussel. Geschiedenis Bouwheer was de graanhandelaar Corneille-François Mosselman. Hij kocht in 1787 twee percelen als onderdeel van een stadsvernieuwingsproject op het terrein van het opgeheven Witte Zustersklooster. De architect Claude Fisco ontwierp er een modern stadsplein en verschillende gebouwen. Op 17 maart 1790 werd Mosselmans pas afgewerkte gebouw geplunderd tijdens de Brabantse Revolutie. Als vonckist had hij zich verbonden met de statisten om het keizerlijke regime te verdrijven, maar na de machtsovername stookten de voormalige bondgenoten het plebs op om met zijn partij af te rekenen. Het gebouw werd in 1879 aangekocht door de stad Brussel, die er na transformaties door stadsarchitect Jamaer de Gemeenteschool nr. 3 in onderbracht. In 1952 nam de normaalschool De Mot er zijn intrek, sindsdien opgegaan in het Institut De Mot-Couvreur. Het geheel is in 1998 beschermd als monument. Beschrijving Het pand ligt op een hoek van het plein: vijf traveeën aan de zuidwestelijke zijde en één aan de zuidoostelijke. Op een breed balkon geven drie dubbele vensterdeuren uit. Boven het fronton zien we een belvédère, bekroond door een vergulde windwijzer in de vorm van een driemaster. De vlag op het achtersteven draagt de initialen van Mosselman. Literatuur Roland d'Anethan en Fernand de Jonghe d'Ardoye, La famille Mosselman à Bruxelles, 1998. ISBN 9782870180822 Christophe Loir, Bruxelles néo-classique. Mutation de l'espace urbain, 1775-1840, 2017, p. 108. ISBN 9782875720252 Voetnoten
Mecheleni nagy beginaudvar

A Mecheleni Nagy Beginaudvart a 13. században alapították a begina közösség tagjai. A beginaudvar a 16. sz.-tól a város falain belül helyezkedett el, és a beginák szállásai, közös épületei, műhelyei, sörfőzdéje, valamint temploma volt itt. 1998-tól az épületegyüttes az UNESCO világörökség része. Történelmi háttér A beginák (begijntjes vagy beguines) elnevezés a katolikus egyházhoz tartozó világi szerzetesrendre, illetve a rend tagjaira vonatkozik. A begina rend a németalföldi tartományokban, azaz a mai Belgium és Hollandia területén jelent meg a 12. század során és virágkorát a 13. század második felében élte. A beginák és a begina rend jellegzetességei, hogy az egyházi szerzetesektől eltérően nem tettek szegénységi vagy engedelmességi fogadalmat, nem vonultak vissza a világtól, nem mondtak le a házasság lehetőségéről vagy vagyonukról és közvetlenül nem voltak a pápának vagy a helyi egyházi hierarchiának alárendelve. Miszticizmusba hajló nézeteik az eukarisztia ünneplésére és Jézus emberi természetére épültek. A 14. század során a beginákat több más mozgalommal együtt eretnekké nyilvánították és ennek megfelelően üldözték, többet közülük megégettek. Az üldözések következtében a rend szinte teljesen visszaszorult Németalföld területére, majd hosszas hanyatlás során a 20. század első felére teljesen megszűnt. Beginák Mechelenben A 12. sz. során vált elterjedtté, hogy a begina rendhez tartozó nők nem szüleik, rokonaik házában laktak, hanem lakhelyeiket egymás közelében alakították ki. Ezek a közös lakhelyek voltak a mai beginázsok elődei. Az első alkalommal a “Chronyke van Mechelen 355–1680” (Remmerus Valerius műve) krónika említi meg ezeket a nőket Mechelenben, akik a mai Beginjstraattól nem messze éltek. A krónika az 1207-es dátummal jegyezte fel ezt az eseményt, de más korabeli források ezt nem erősítik meg. Mindenesetre 1245-re már akkora volt a közösség, hogy egy bizonyos Hendrik Surs nevű papot bíztak meg a közösség felügyeletével. A közösség a ma Klein Beginjhof néven ismert városrészben telepedett le, a Sint Katelijnekerk mögött. 1259-ben kértek engedélyt a helyi püspöktől, hogy a város falain kívül felépíthessék fallal elzárt lakhelyüket, a későbbi Grote Begijnhof-ot. Az engedélyt feltehetően megadta a püspök, mivel az antwerpeni kapu (Antwerpse poort) és a Dijle-folyó közötti, mintegy 20 hektáros területen felépültek a beginák házai és temploma. 1276-ban készült el végleg a templom, amelynek befejezését Mechelen hűbérurának, VI. Wouter Berthoutnak és lányának adományai tettek lehetővé. 1286-ban a beginákat önálló egyházmegyeként ismerték el. A begina közösség fejlődését és önállóságát nagymértékben segítette Sophie Berthout, aki 1295-ben alapító oklevelet adományozott a közösségnek. Jegyzetek
Большой бегинаж (Мехелен)

Большой бегинаж в Мехелене (нид. Groot Begijnhof van Mechelen) — бегинаж, расположенный в бельгийском городе Мехелен. В 1998 году вместе с другими фламандскими бегинажами включён в список Всемирного наследия ЮНЕСКО. Малый бегинаж Бегинки в Мехелене изначально жили в разрозненных домах по всему городу, а в начале XIII века, как указывает Валерий Реммер (лат. Remmerus Valerius), начали организованно селиться у церкви Святой Екатерины. В середине XIII, в связи с ростом числа бегинок, ими был приобретён участок земли позади церкви, на котором обосновался первый, так называемый Малый бегинаж. В 1259 году монастырской общиной было подано прошение о предоставлении земли за городом, чтобы разместить на ней новый бегинаж. Большой бегинаж Большой бегинаж расположился на площади 20 акров. Были построены дома для бегинок, в 1276 году возведена церковь, в 1286 году бегинаж получил статус отдельного прихода. В 1370 году в нём насчитывалось более 100 домов. В 1467 году, во время визита Карла Смелого, его приветствовали не менее 900 бегинок. Своего пика бегинаж достиг в 1550 году, когда в нём проживало более 1500 бегинок. Но уже в 1566 году бегинаж становится жертвой иконоборцев, а в 1576 году подвергается разграблению со стороны наёмников герцога Альба. В 1578 году Большой бегинаж был сожжён по приказу бургомистра Мехелена, чтобы не допустить его использования в качестве опорной базы для штурма города. Оставшиеся бегинки бежали в Лёвен, Брюссель и Антверпен. Им удалось вернуться в 1580-м, и с этого момента начинается восстановление общины. Сначала они поселились в Кайзерхофе на улице Кайзерстраат, затем в аббатстве Боудеоло. С 1595 по 1614 годы община приобрела земли за домами на улице Синт-Кателенестраат и обнесла участок стеной. В 1629 году временная часовня заменяется церковью, построенной в стиле барокко. Возвращение популярности бегинажей в XVII веке способствует дальнейшему развитию. В XVIII веке начинается упадок бегинажа. По данном переписи, в 1720 году в общине насчитывалось 700 бегинок, в 1750 — уже 480, 300 в 1790 и 265 в 1800 году. После Великой французской революции бегинаж закрывается, а здания превращаются в учреждения здравоохранения. В это время были снесены ворота, а церковь продана. Однако она попала в руки людей, которые вновь пожертвовали её верующим, и в 1804 году в ней снова начались службы, а с 1814 года в бегинаже снова открыто поселились бегинки. Последние две бегинки Большого бегинажа скончались в 1980-х годах. С 1970-х годов здания бегинажа переходят в частные руки и восстанавливаются их хозяевами, что превращает территорию в благоустроенную туристическую достопримечательность.
Aqueduc de Mont-Saint-Pont

L'aqueduc de Mont-Saint-Pont, est un ouvrage d'art inauguré en 1855 qui servait à acheminer l'eau captée dans la commune belge de Braine-l'Alleud pour alimenter Bruxelles en eau, via les réservoirs d'Ixelles, construits en 1855. Il a été utilisé jusqu'en 1972. La Région wallonne a classé l'aqueduc en mai 2014 sur une liste de bâtiments anciens à protéger. Histoire Dans le premier tiers du XVIIIe siècle, pour faire face au problème récurrent du manque d'eau dans l'agglomération bruxelloise, les autorités communales de la ville de Bruxelles mettent à l'étude de nouveaux modes de distribution d'eau potable. Le 11 décembre 1852, le conseil communal choisi d'utiliser les sources des environs de Braine-l'Alleud, une commune de la province de Brabant Une convention est passée le 16 janvier 1854 entre la commune de Braine-l'Alleud et la ville de Bruxelles afin que celle-ci soit autorisée à dériver plusieurs sources pour alimenter la ville de Bruxelles. La convention stipule que la commune de Braine-l'Alleud « cède et abandonne à la ville de Bruxelles » ces sources, et consent que la ville construise les aqueducs nécessaires pour amener à Bruxelles « les eaux des sources du ruisseau du Hain ». La première pierre est posée le 9 avril 1853 par le duc de Brabant, le futur roi Léopold II et la construction est terminée fin mars 1855 et les premières eaux alimentent le réservoir d'Ixelles le 4 juin 1855 après avoir parcouru par gravité 15,188 km. En 1933, la Compagnie intercommunale bruxelloise des eaux (C.I.B.E., actuellement dénommée Vivaqua) reprend les installations de Braine-l'Alleud lors de sa fusion avec le service des eaux de la ville de Bruxelles. L'urbanisation se développant le long du tracé de l'aqueduc, induisant des risques de pollution des eaux adduites, la C.I.B.E. décide en 1968 de le remplacer par une conduite forcée entre l'usine de La Vau et le nœud du Culot. L'aqueduc fonctionne jusqu'en novembre 1972 quand la conduite est mise en fonction. Les frais d'entretien et de réfection devenant élevés, la C.I.B.E. désire démolir l'ouvrage en avril 1994 mais la commune de Braine-l'Alleud préfère entamer une procédure de classement. Description L'ouvrage est un pont-aqueduc d'une longueur de 200 mètres et comprend vingt-sept arches. Il est construit en maçonnerie de briques et de pierre bleue, le radier et les piédroits du collecteur sont en béton armé. Notes et références Liens externes « Service des Eaux » : deux photos anciennes de l'ouvrage. L'aqueduc de Mont-Saint-Pont à Braine-l'Alleud tombe en ruines Contre la démolition de l'Aqueduc de Mont-Saint-Pont Vivaqua a quelques objections... Braine opte pour le classement L'aqueduc inscrit sur la liste de sauvegarde Voir aussi Viaduc de l'Estrée Portail de l’eau Portail du Brabant wallon Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail des ponts Portail des lacs et cours d'eau
Musée des Transports en commun du Pays de Liège

Das Musée des Transports en commun du Pays de Liège (französisch für Museum des öffentlichen Nahverkehrs des Lütticher Landes) ist ein Verkehrsmuseum in der belgischen Stadt Lüttich, französisch Liège. Es wurde am 25. April 1985 eröffnet und befindet sich in einem alten Depot der ehemaligen Straßenbahn Lüttich. Geführt wird die Einrichtung durch die G.O.E. „Musée des Transports en Commun du Pays de Liège“ asbl. Lage Das Museum liegt in der Rue Richard Heintz 9 im Stadtteil Vennes-Fétinne, wo sich der frühere Betriebshof „Natalis“ der Société des Transports Intercommunaux de la Région Liégeois (STIL) befindet. Die STIL entstand 1964 aus der Fusion der Tramways Unifiés de Liége & Extensions (TULE) und der Société Anonyme des Railways Economiques Liège–Seraing & Extensions (RELSE). Konzept Es wird besonders die Entwicklung des öffentlichen Personennahverkehrs in Lüttich und Umgebung behandelt. Allerdings sind auch Exponate aus anderen Teilen Belgiens und der angrenzenden Länder ausgestellt. Außer der Sammlung verschiedener Fahrzeuge von der Postkutsche über Straßenbahnen und Oberleitungsbussen bis hin zu Omnibussen, darunter viele Sonderfahrzeuge, sind auch zahlreiche Miniaturmodelle und Uniformen ausgestellt. Eine Besonderheit ist ein Zweirichtungs-Oberleitungsbus der von 1936 bis 1964 auf der Überlandstrecke von Lüttich nach Seraing verkehrte. Diese Fahrzeuge besaßen jeweils zwei nach Fahrtrichtung entgegengesetzt ausgerichtete Stromabnehmerpaare. Siehe auch Liste von Verkehrsmuseen Weblinks Museum des öffentlichen Nahverkehrs der Wallonie Das Museum auf den Seiten von „Belgique Wallonie“