Espàrrec

L'esparreguera, espargolera, esparreguer, espàrgol o espàrrec (Asparagus officinalis) és una espècie de planta amb flors del gènere Asparagus dins la família de les asparagàcies (Asparagaceae). És una planta nativa d'Europa i parts d'Àsia occidental i central. Se n'han desenvolupat moltes varietats cultivars que són conreades a les zones temperades del món. Addicionalment pot rebre els noms de espàrec, espàrec d'hort, espàrecs, espareguera, espareguera cultivada, espareguera d'hort, espàrgol, espàrgols, espàrrec, espàrrecs, esparreguera comercial, esparreguera d'hort, esparreguera fina i esparreguera vera. També s'han recollit les variants lingüístiques aspàrgol, aspargulera, aspàrguls, asparraguera fina, aspàrrecs i esparraguera vera. Descripció L'espàrrec és una planta herbàcia i perenne que creix fins a 100 o 150 centímetres d'alçada, amb tiges robustes amb fullatge molt ramificat i plumós. Se sap que pot créixer fins a 3,5 metres. Les fulles van agrupades de quatre en quatre, fins a 15, juntes, en forma de rosa. El sistema d'arrels, sovint anomenat corona, és adventici ; el tipus d'arrel és fasciculat . Les flors tenen forma de campana, de color blanc verdós a groguenc, amb sis tèpals parcialment fusionats a la base; es produeixen individualment o en grups de dos o tres a les unions de les branquetes. Normalment és dioica, amb flors masculines i femenines en plantes separades, però de vegades es troben flors hermafrodites. El fruit és una petita baia vermella, que és tòxica per als humans. Els espàrrecs que es conreen de manera nativa a les costes occidentals d'Europa (des del nord d'Espanya fins al nord-oest d'Alemanya, Irlanda del Nord i Gran Bretanya) són a A. officinalis subsp. prostratus (Dumort.) Corb., que es distingeixen per les seves tiges de creixement baix, sovint prostrades, que arriben a només 30 o 70 centímetres, o més curtes. Alguns autors la tracten com una espècie diferent, A. prostratus Dumort. Taxonomia Aquesta espècie va ser publicada per primer cop l'any 1753 al primer volum de l'obra Species Plantarum de Carl von Linné (1707-1778). Etimologia El nom del gènere prové del grec "a", el prefix negatiu, i "speìro", llavor, perquè es pot multiplicar per via vegetativa. L'epítet específic "officinalis" fa referència a les propietats medicinals de la planta. Sinònims Els següents noms científics són sinònims heterotípics de Asparagus officinalis: Ecologia Creix en terres sorrencs i relativament secs, però amb una capa freàtica profunda, poc freda i que s'escalfi ràpidament a la primavera. La terra ha de ser poc compacta i poc argilosa, sense pedres perquè els turions es desenvolupin fàcilment i no els calgui robustir-se, fent-se fibrosos. Es localitza en tota la conca Mediterrània i tolera les terres relativament salades (costaneres). Tot i desenvolupar-se en diferents climes, agraeix els climes càlids i suaus. La variant Lorella és la que millor s'adapta a diferents climes. Altres varietats són l'Argenteuil, Larac, Monerva i Verdi. La varietat Violetto d'Albenga d'origen Italià és de color morat i té un alt contingut en sucre. Conreu És un conreu que ocupa molta mà d'obra, atenció i cura. Pot fer-se en secà o regadiu. La selecció de les arrels a plantar és cabdal, essent millors les del primer any per arrelar millor i produir amb qualitat. Si es planta en llavor, cal però tenir la precaució de no collir el primer any o fins i tot el segon, en benefici dels següents. El tercer any la collita pot durar 5 setmanes i els següents fins a 7 setmanes. Es planten les arrels en fileres separades en 1,5 m uns 25 cm per sota del nivell del terra i 40 cm d'amplada. En cada filera, es planten cada 30 cm a una profunditat addicional de 10 cm. Cal cobrir-lo amb terra poc densa, barrejada amb sorra per garantir el drenatge. Cal premsar-lo lleugerament perquè les arrels tinguin bon contacte amb la terra. L'adob es pot constituir basant-se en fems de granja a raó de 8 kg per m². En aparèixer els primers brots, cal apilar terra al seu voltant i tornar a adobar. La collita es fa quan tenen entre 15 i 20 cm de llargada, amb un diàmetre d'entre 1 i 1.5 cm. Si són més gruixuts tenen una constitució massa fibrosa. Per collir-lo, cal tallar-lo amb un ganivet ben esmolat per sota terra, prop de la rel. A la fi de l'estiu els turions es tallen quasi a ran de l'urpa per afavorir l'acumulació de reserves de cara a la temporada següent. El seu cultiu és combinable amb el del tomàquet, aquest repel·leix l'escarabat de l'espàrrec, i a l'inrevés, l'espàrrec repel·leix un nematode que ataca les arrels de la tomaquera. Es diferencia l'espàrrec blanc del verd en el fet que aquest darrer no es colga amb terra. L'espàrrec blanc és el resultat de no veure la llum quan creix sota terra. Cal consumir-los tan aviat com es pugui, o si no es pot o no es vol, es poden congelar. Producció Segons les dades de la FAO de 2022, les principals zones de correu de l'espàrrec són l'est d'Àsia amb més 100.000 ha, on destaquen la Xina i el Japó, Europa amb prop de 60.000 ha, on els grans productors són Alemanya, Espanya, França i Itàlia, Amèrica del Nord amb més de 43.000 ha i Amèrica del Sud amb més de 36.000 ha i on destaquen Perú i Xile com a grans productors. La productivitat és força diferent segons la zona, és especialment elevada al Perú, amb 11.670 kg per hectàrea, i Mèxic, amb 9.430 kg per hectàrea, a gran distància es troben Àsia amb 5.344 kg per hectàrea i Europa amb 5.010 kg per hectàrea. En aquesta diferència tan notable el clima juga un paper molt important, allà on no hi ha períodes freds es poder obtenir vàries collites al llarg de l'any. Cultivars L'espàrrec és una planta dioica perenne, n'hi ha plantes masculines i femenines, en el conreu industrial es cerca la màxima producció fent servir només plantes masculines perquè s'ha observat que són més productives en ser més longeves, més tolerants a les malalties, no esmercen recursos a la producció de llavors i tenen una millor producció de carbohidrats. Aquestes característiques van empènyer el desenvolupament de varietats cultivars només masculines. La tècnica consisteix a fer una pol·linització creuada entre plantes masculines, això és possible gràcies a que a les plantes masculines també hi ha flors hermafrodites a més de les masculines. Aquesta pol·linització entre plantes masculines produeix una descendència amb una proporció de tres plantes masculines per cada planta femenina, i d'entre les masculines una és un "supermascle" homozigòtic. Aquest darrer tipus de planta es fa servir per a millorar la producció del plantes masculines perquè en creuar una d'aquestes plantes "supermasculines" amb una planta femenina només es produeixen plantes masculines. Plagues La principal plaga és la mosca de l'espàrrec (Plioreocepta poeciloptera), el criòcer (coleòpter) i les bavoses. Addicionalment, és sensible al podrit violeta de la rel, que es mostra perquè les fulles adopten tons groguencs. Cal arrancar la planta, i mirar de protegir la resta aïllant-les, per exemple, amb plaques de PVC. També l'ataca el rovell (fong). Usos És baix en calories, no conté ni greix ni colesterol i té un baix contingut en sal. És ric en àcid fòlic, potassi, fibra natural i rutina. És ric en l'aminoàcid asparagina, al qual proporciona el nom. Gran part de la producció té com destí la indústria conservera, congelats i derivats per alimentació. El consum en fresc és principalment per als espàrrecs verds. La truita d'espàrrecs és molt bona quan es fa amb espàrrecs silvestres molt prims, tot just després de collir-los. A part del consum alimentari, s'utilitza com a diürètic. Buscar espàrrecs Anar al bosc a buscar espàrrecs és una tradició típicament catalana, de les zones rurals, que consisteix en passejar pel bosc fins identificar esparregueres, i centrar-se amb la planta per a localitzar espàrrecs verds i allargats, que es cullen habitualment per a menjar en una truita. Referències Bibliografia von Linné, Carl. Species plantarum, exhibentes plantas rite cognitas ad genera relatas, cum differentiis specificis, nominibus trivialibus, synonymis selectis, locis natalibus, secundum systema sexuale digestas (en llatí). Estocolm: Laurentius Salvius, 1753. Drost, Daniel «Asparagus breeding: Future research needs for sustainable production» (en anglès). Frontiers in Plant Science, vol. 14, 2023, p. 1-10. DOI: 10.3389/fpls.2023.1148312. Cointry, Enrique «Asparagus» (en anglès). a Prohens, J., Nuez, F. (eds) Vegetables II. Handbook of Plant Breeding, vol 2. [Nova York], 2008, p. 87-119. DOI: 10.1007/978-0-387-74110-9_3. Lisch, Emile; Montebault, Patrice. El huerto, de la rotación de cultivos a la recogida. Madrid: Susaeta Ediciones, 1994. ISBN 8430574360. Enllaços externs Mapa de distribució (anglès) a Den virtuela floran (suec) Viccionari