Palača Stoclet

Palača Stoclet (francuski: Palais Stoclet; nizozemski: Stocletpaleis), također poznata kao Kuća Stoclet, je privatna vila koju je izgradio arhitekt Josef Hoffmann od 1905. do 1911. godine za bankara i ljubitelja umjetnosti Adolphea Stocleta. Nalazi se u Bruxellesu, na Aveniji de Tervueren, u blizini tzv. „Bečke radionice” (Wiener Werkstätte). Smatra se Hoffmannovim remek-djelom i jedna je od najraskošnije uređenih kuća u stilu moderne na početku 20. stoljeća. Zbog toga je 27. lipnja 2009. godine upisana na UNESCO-ov popis mjesta svjetske baštine u Europi. Povijest Kada je Adolphe Stoclet (1871. – 1949.) naručio ovu kuću od jednog od vodećih arhitekata bečke secesije, Josefa Hoffmanna (1870. – 1956.), 1905. godine, nije nametnuo ni estetska ni financijska ograničenja projektu. Kuća i vrt dovršeni su 1911. godine, a njihova stroga geometrija označila je prekretnicu u secesiji, nagovještavajući Art Deco i moderni pokret u arhitekturi. Hoffman je napustio modu i stilove prošlosti, te stvorio zgradu koja je asimetrična kompilacija pravokutnih blokova, podcrtanih naglašenim linijama i kutovima. Palača Stoclet jedna je od najdovršenijih i najhomogenijih građevina bečke secesije. Josef Hoffman i njegovi kolege dizajnirali su svaki aspekt vile, od kvaka na vratima do rasvjetnih tijela. Unutrašnjost je jednako strog i istovremeno detaljan kao i eksterijer, s uspravnim geometrijski koordiniranim namještajem i minimalnim neredom. Ovo je bio avangardni pristup , koji je predstavljao 'reformirani interijer' u kojem je funkcija diktirala oblik. Njezine dekoracije su djelo vrlo velikog broja umjetnika iz Bečkih radionica, kao što su: Koloman Moser, Gustav Klimt, Frantz Metzner, Richard Luksch i Michael Powolny. Radili su pod Hoffmannovim vodstvom kako bi postigli Gesamtkunstwerk („cjelovito umjetničko djelo“), koje se istovremeno izražava i u unutarnjoj i vanjskoj arhitekturi, dekoraciji, namještaju, funkcionalnim predmetima, te vrtovima i njihovim cvjetnjacima. Ukrašena mramornim oblogama i umjetničkim djelima, uključujući velike mozaične frizove slikara Gustava Klimta (koje je on dizajnirao, a na lokaciji ih je izveo Leopold Forstner) i zidne slike Ludwiga Heinricha Jungnickela. Kao svjedočanstvo umjetničke obnove u europskoj arhitekturi, kuća zadržava visoku razinu integriteta, i izvana i iznutra, jer je zadržala većinu svojih originalnih elemenata i namještaja. Palača nije pretrpjela nikakve veće preinake, a jedina nova zgrada bilo koje veličine u njenoj blizini projektirana je na način koji podržava njezin krajobrazni integritet. Adolphe Stoclet umro je 1949. godine, a dvorac je naslijedila njegova snaha Annie Stoclet. Nakon Annieine smrti 2002. godine, kuću su naslijedile njezine četiri kćeri. Dvorac Stoclet nikada nije bio otvoren za javnost. U izvješćima u tisku dvorac je opisan kao onaj o kojem brinu dva čuvara, dok postoji neslaganje između četiri Stocletove unuke oko budućnosti palače Stoclet. Do nedavno nijednom strancu, čak ni stručnjacima koji su pomagali u restauraciji, nije bio dopušten ulazak. Međutim, Uprava za spomenike i lokalitete regije glavnog grada Bruxellesa je palaču proglasila za spomenik kulture i 2024. godine Parlament Bruxellesa je odobrio prijedlog kojim se nalaže otvaranje dvorca Stoclet za javnost u razdoblju od najviše 15 dana godišnje, iako ostaje nejasno kada će se to provesti u praksi. Odlike Zgrada je projektirana tako da s ceste izgleda kao veličanstvena gradska vila, iz vrta straga, postaje villa suburbana (seoska vila) sa stražnjim pročeljem, skulpturalno modeliranim prozorima, balkonima i terasama, što je obitelji Stoclet dalo zgradu sa „svim prednostima udobne gradske vile i seoske kuće u isto vrijeme”. Fasada građevine, obložena mramorom, je radikalno pojednostavljenih linija u duhu moderne arhitekture, ali je unutrašnjost bogato ukrašena (u blagovaonici je slike naslikao Gustav Klimt, a četiri bakrene skulpture na vrhu je izradio Franz Metzner). Ovakav pristup ujedinjenja arhitekata, umjetnika i obrtnika je u duhu „Gesamtkunstwerka” (totalne umjetnosti), koja je jedna od odrednica secesije, a koja u ovom djelu slaveći vid, zvuk i okus u simfoniji senzualnih harmonija koje su bile paralelne s operama Richarda Wagnera, od kojeg je koncept i nastao. U svojim dizajnima za palaču Stoclet, Hoffmann je bio posebno usklađen s modom i bečkim identitetom novog stila interijera, čak je dizajnirao haljinu za Madame Stoclet kako se ne bi sukobljavala s dekorom svoje dnevne sobe kao što je to činila dok je nosila francusku haljinu Paula Poireta. Obitelj Stoclet još uvijek živi u ovoj palači i nije otvorena za javnost. Skice Klimtovih slika se danas nalaze u trajnoj postavi Muzeja primijenjenih umjentosti (MAK) u Beču. Izvori Vanjske poveznice Dennis Sharp, Twentieth Century Architecture, 2002., Mulgrave: Images Publishing Group. str. 44. ISBN 1864700858 David Watkin, A History of Western Architecture, 2005., London: Laurence King Publishing. str. 548. ISBN 1856694593.