Краљевска палата у Лакену

Краљевска палата у Лакену (фр. Palais Royal de Laeken, хол. Kasteel van Laken), позната и као дворац Лакен (или палата Лакен), је резиденција краља и краљице Белгијанаца и белгијске краљевске породице (фр. Roi des Belges, хол. Koning der Belgen). Налази се у северном делу Брисела, у градској четврти Лакен (фр. Laeken, хол. Laken). Краљевски дворац окружен је парком од 120 хектара, у којем се налазе и Краљевска стаклена башта. Званично, то је краљева летња резиденција, али у пракси, сви белгијски монарси (осим Алберта II), учинили су је својом главном резиденцијом. Палата је у државном власништву, али велики део околног имања, парка и Краљевске стаклене баште припадају Белгијском краљевском фонду (хол. Koninklijke Schenking, фр. Donation royale). Палата је изграђена између 1782. и 1784. године за гувернере Аустријске Низоземске, по пројекту Шарла де Вајија (фр. Charles de Wailly) и првобитно је носила назив палта Шоненберг (хол. Kasteel van Schoonenberg, фр. Château de Schonenberg). Њен положај је био у близини замка Кунсбург (хол. Kasteel van Coensborch), који је укључен у Краљевски посед у Лакену (фр. Domaine royal de Laeken, хол. Koninklijk Domein van Laken), а који је краљ Леополд II срушио (око 1875. године), проширивши имање, које је назвао Шоненберг. Зграда палте Шоненберг (данас позната као палата Лакен), је делимично уништена у пожару 1890. године након чега је обновљена и проширена. Значајне модификације су изведене и почетком 20. века током владавине краља Леополда II. У близини се налазе и краљевске резиденције: Стајвенберг (фр. Château du Stuyvenberg, хол. Kasteel van Stuyvenberg) и Белведере (фр. Château de Belvédère, хол. Kasteel van Belvédère), као и Црква Госпе у Лакену, где је сахрањена краљевска породица. Међутим, потребно је разликовати Краљевску палату у Лакену од Краљевске палате у Бриселу, која се налази у самом центру Брисела и представља званично седиште двора, односно радну палату. Историја На простору данашњег Краљевског поседа у Лакену, постојао је важан феудални посед Гротхоф (хол. Groothof, срп. Велико имање), са здањем из 17. века које је имало типичне елементе одбрамбено-стамбене архитектуре. Четвороугаони скуп зграда око унутрашњег дворишта са кружном и правоугаоном кулом, сувим или воденим рововима и прилазним мостом (са пет лукова), што је у 19. веку срушено. Такође на овом простору је у ранијем периоду стајао и замак Кунсбург. Географски положај ових имања, на левој обали потока Моленбек (фр. Maelbeek, хол. Maalbeek), у близини старих пашњака, чинио је простор погодним за трансформацију у летњу резиденцију. Простор је довољно близу Брисела, али даље од урбаног језгра и градских гужви, са могућношћу уређења пејзажног парка. Поступно припајање суседних њива и ливада подстакнуто је потребом формације једног континуираног парка за будућу луксузну летњу резиденцију. Историјска ниша која повезује замак Кунсбург са Шоненбергом састоји се у томе што се стари замак појављује у локалним евиденцијама до почетка 19. века, након чега је уклоњен (приближно до 1810. године), или модификован у мању сеоску кућу која је у низу реконструкција и изградњи служила као пролазна инфраструктура до већих интервенција Леополда II (око 1875. године) као одраз промена у власничким и урбанистичким односима. Неке касније реконструкције су биле праћене уклањањем мањих објеката у корист великих монументалних решења Алфонса Бала (фр. Alphonse Hubert François Balat) и Шарл Жироа (фр. Charles Louis Girault), чиме је трајно промењен изглед и организација терена. Хабзбуршки период и настанак замка Шоненберг (1780 — 1784) Након смрти гувернера Низоземске Карла Александра од Лотарингије 1780. године, царска кућа Хабзбурга именовала је за нове гувернере: Алберта Казимира, војводу од Тешина и његову супругу Марију Кристину Тешинску, ћерку царице Марије Терезије. Нови гувернери желели су резиденцију у непосредној близини Брисела, која би одговарала њиховом рангу и истовремено била погодна за летњи боравак, као и за приказ моћи. Зато су 1781. године откупили имање Шоненберг као локацију за будућу летњу палату. У међувремену, због неких непотпуних радова и недовршености појединих дворских објеката у овом округу, гувернери су боравили у постојећим грађевинама на поседу Гротхоф док су се припремали планови и обједињавало земљиште за нови објекат. Истовремено, у периоду од 1781. до 1784. године, консолидовано је имање куповином суседних парцела на локацијама Донгелберг (хол. Dongelberg), Винкеландт (хол. Vinckelandt) и Савел (хол. Savel), заједничких ливада подручја Лакен, у близини реке Сен (фр. Senne, хол. Zenne), чиме је формиран контуинални парк од око 55 — 70 хектара. Палата је подигнута према идејним скицама и у архитектонском духу, који је (у европском контексту позног 18. века), представљао реакцију на декоративну раскош и експресивност барока, усмеравајући се на повратак класичним узорима: неокласицизму и традицији италијанског архитекте Андреа Паладија (стилски правац паладијанизам). Архитектонски концепт заснива се на пројектима француског архитекте Шарла де Вајија, док је реализација и надзор над радовима поверен Лују Монтојеу (фр. Louis Montoyer). Постављање камена темељца изведено је14. децембрабра 1781. године, а основни корпус здања завршен је 1784. године (део који данас представља централно језгро палате). Архитектонско решење, са наглашеним средишњим делом грађевине који обухвата: портик, колонаду, фронтон и куполу указује на јасан утицај Паладијевог класицизма, док унутрашња декорација и орнаментални радови одражавају стил белгијског сликара и природњака Антоана-Жозефа Пајена (фр. Antoine-Joseph Payen; 1792 — 1853), који је учествовао у уређењу ентеријера од 1783. до 1784. године. Према савременим изворима, поједине стилске одлуке и идејна решења потекле су од самог Карла Александра од Лотарингије, који је давао сопствене скице и предлоге за архитектонске нацрте (чије су резиденције иначе биле познате по класичној и барокној архитектури). Оваква сарадња наручиоца и архитекте резултирала је специфичним спојем личних концепција и професионалне интерпретације. Партерно уређење и обликовање парка представљали су значајан аспект укупног репрезентативног карактера комплекса. Гувернер Карл Александар је, у складу са тенденцијама тог доба, тежио реализацији у духу Енглеског парка. По препоруци државног саветника и великог управник округа Дендермонде, виконта Адријен Анже де Валкије де Троншјена (фр. Adrien Ange de Walckiers de Tronchiennes; 1721 — 1799), ангажован је енглески пејзажни архитекта Ланселот Браун, чије су идеје о: природно моделираним токовима воде, благо таласастом терену и органском распореду дрвореда у то време биле веома утицајне у европском простору. Поток Моленбек трансформисана је у широки, вијугави канал са острвом, док је природни пад терена од палате ка воденој површини дефинисао централну видну осу парка. У оквиру пејзажног концепта изграђена су и два павиљона: Храм пријатељства (фр. Temple de l’Amitié) и Павиљон Сунца (фр. Pavillon du Soleil), као и низ декоративних структура које су доприносиле сценографском карактеру простора. Скулптуре, међу којима се истичу радови белгијског вајара Жила-Ламберта Годешарла (фр. Gilles-Lambert Godecharle; 1750 — 1835), као и касније интервенције у духу оријентализма (пагода, Јапанска кула и Кинески павиљон), обогатиле су просторну композицију током 19. века и допринеле постепеном формирању вишеслојног пејзажно-архитектонског амбијента. Револуције, француски режим и Наполеоново раздобље (1789 — 1815) Брабантска револуција 1789. године разбуктала је народне страсти и привремено протерала аустријске представнике, међутим аустријска власт је ипак успела накратко да се врати 1791. године. Али бура европских ратова била је немилосрдна па су, од 1794. до 1795. године, француске трупе заузеле територију имања у Лакену, које је делимично конфисковано. Замак, некада симбол моћи и престижа, остао је запуштен, полако се распадајући под теретом бурних догађаја. Најзначајнији акт поновног обнављања долази у првој деценији миленијума 19. века (1803 — 1804). Локална управа поново откупљује имање по налогу Наполеона Бонапарта са захтевом за реконструкцију белгијском: архитекти, дизајнеру башта и стручњаку за топијарство Гислен-Жозеф Хенрију (фр. Ghislain-Joseph Henry; 1754 — 1820), уз координацију са париским архитектама: Шарл Персијеом и Пјер-Франсоа-Леонар Фонтеном (фр. Pierre-François-Léonard; 1762 — 1853). Наполеон је боравио у палати неколико пута приликом својих путовања, а намера му је била да палату поклони супрузи Жозефини, међутим поклон је остао само идеја и никада није реализован. Ова фаза сведочи о улози палате као важног представничког и привременог империјалног седишта у контексту европских ратова и њихових политичких рефлексија. Период намесништва у Низоземској и обликовање модерне монархије (1815 — 1830) Након битке код Ватерлоа (1815.) и решења Бечког конгреса, подручје данашње Белгије укључено је у Уједињено Краљевство Низоземске. У тим околностима Шоненберг постаје један од краљевских поседа Вилем I од Холандије, који наређује опсежније санације и проширења, укључујући подизање нове оранжерије и позоришта у североисточном делу палате, по налогу архитекте Гислен Хенрија, елемент који ће касније бити инкорпорирано у ширу леву анфиладу. Лево крило палате откривало се у широку анфиладу просторија, где се свака следећа отварала иза претходне, водећи поглед кроз дугачку, светао и величанствену линију соба. Такође, по налогу Вилема I уклоњено је здање Гротхоф (1828. године), чиме сe још једном трансформише парцела и функцијски карактер имања. Независна Белгија, Леополд I и формализација краљевског имања (1830 — 1865) После Белгијске револуције 1830. и проглашења независности, имање постаје државно власништво и служи као резиденција краља Леополда I, који улази у посед 19. јула 1831. године и задржава уређење палате и парка у духу претходних адаптација, али и врши неколико додатних куповина парцела (приближно десетак хектара). На тим додатним парцелама формирају се нови елементи попут Јапанске куле (фр. Tour Japonaise) и Кинеског павиљона (фр. Pavillon chinois) који ће током 19. и 20. века бити дорађени и добити свој данашњи облик. Леополд I такође задржава велики део организације палате у духу рестаурација које су обављене у наполеоново време. Велика трансформација, Леополд II, стакленици и експанзија (1865 — 1909) Приликом ступања на престо 1865. године, Леополд II наследио је имање који је тада имало око 80 хектара. За време његове владавине догодиле су се две кључне фазе трансформације: Подизање обимног комплекса стакленика, као један од најрадикалнијих уметничко-архитектонских подухвата, по пројекту архитекте Алфонса Бала. Радови су започети око 1874. године и настављени (на деловима комплекса), до раних година 20. века (1874 — 1905). Бала је конципирао велику Зимску башту са монументалном металном конструкцијом ротонде и решењима која су омогућила узгој егзотичних биљака (познато је да су у Зимској башти биле високе палме из конгоанских колонија). Овај комплекс представља важан пример примене ливеног гвожђа и челика у декоративним, али и технички сложеним конструкцијама са великим стакленим површинама. Монументално проширење палате које наручује краљ 1902. године а дизајнира француски архитекта Шарл Жиро, са два велика крила која образују облик слова П. Крила су наменска предвиђена за краљевски апартман и за пријемне (гостинске) салоне. Поред њих ту је и дуга галерија повезана са малом железничком станицом, која је омогућавала директну железничку везу са главним линијама. Пројекат је био амбициозан, али радови су неколико пута прекидани. Томе је прво допринео велики пожара 1. јануара 1890. године, који је оштетио крило и апартмане краљице, па је уследила обнова од стране Бала и других сарадника. Затим је настављен рад на крилима под надзором Шарла Жироа а који је био је делимично заустављен смрћу Леополда II (1909. године). Изграђене крила и даље представљају структурну основу данашњег изгледа палате. Под Леополдом II, имање је достигло око 186 хектара, а спој декоративне архитектуре (стакленици, торњеви, павиљони), инфраструктурних иновација (везе између галерија, железничка станица) и политичких намера краља да приближи двор јавности, претворио је Лакен у простор где се приватна монархијска резиденција преплиће са јавном репрезентацијом краљевске власти. 20. век и савременог доба Након смрти Леополда II, грађевински и декоративни радови на имању настављени су у ограниченом обиму током 1909 — 1913 године. Под руководством белгијског архитекте Октава Фланоа (фр. Octave Flanneau; 1860 — 1937) и сарадника, извршене су интервенције на Галерији части (фр. Galerie d’Honneur, хол. Eregalerij) и главном степеништу. Галерија части је протоколарна дворана у централном делу палате, намењена свечаним пријемима и церемонијама, повезује главно степениште са другим салама и симболично представља престиж и јавну улогу монарха. Тиме је двор постепено прилагођен функционалним и представничким потребама новог доба. Реконструкције су обухватиле замену дотрајалих конструктивних елемената, увођење модерних материјала и преуређење просторија за државне пријеме и званичне церемоније. Упркос прекиду континуитета током Првог светског рата, Лакен је задржао статус симболичког и протоколарног седишта монархије. Од 1940. до 1944. године, краљ Леополд III је био интерниран у дворац Лакен од стране немачких окупатора, да би од 7. јуна 1944. године, био депортован у Немачку. После рата, краљевско питање је шест година доминирало белгијским политичким животом, током којих је краљев брат, регент, принц Чарлс (фр. Charles Théodore Antoine Meinrad de Belgique; 10. октобар 1903 — 1. јун 1983), боравио у палати (док је своје политичке активности обављао у Краљевској палати у Бриселу) до абдикације Леополда III и ступања принца Бодуена на престо 1951. године. Тако је у Белгији настала ситуација без преседана, истовремено присуство тренутног суверена и бившег суверена, који су заједно живели у палати у Лакену. Ова ситуација није била задовољавајућа за политичке кругове који су се плашили да ће Леополд III и његова друга жена, Лилијан Баелс (фр. Lilian Baels; 1916 — 2002), принцеза од Белгије, вршити политички утицај на младог краља Бодуена, стога су желели да Леополд напусти Краљевској палату у Лакену. Међутим ова ситуација је тако опсталаја док принцеза Лилијан није изразила жељу да види другу палату изграђену на краљевском имању али је ова идеја потпуно напуштена 1959. године, па је тадашњи премијер владе Краљевине Белгије Гастон Ејскенс (фр. Gaston Eyskens; 1. април 1905 – 3. јануар 1988), обавестио Леополда III о жељи главних политичких странака да он напусти Палату у Лакену. Избор нове резиденције пао је на замак д’Аржантеј (фр. Château d’Argenteuil), те су се Леополд III и његова породица уселили у њега 1961. године. Дворац Лакен је наставио да служи као резиденција за неке чланове краљевске породице и у њему је боравио краљ Бодуен I од Белгије током целе своје владавине (1951 — 1993). Његова удовица, краљица Фабиола (фр. Fabiola de Mora y Aragón; 1928 — 2014), остала је тамо до 1998. године пре него што се преселила у палату Стајвенберг. После смрти Бодуена I (1993. године), који није имао деце, престо је наследио његов млађи брат, Алберт II од Белгије. Међутим, он је наставио да борави у резиденцију где је живео пре ступања на престо, у плати Белведере (преко пута палате Лакен). Абдикацијом Алберт II 1993. године, на престо је дошао његов син Филип од Белгије, који се са породицом усељава у апартмане на првом спрату палате Лакен 1999. године. Током 20. века реализовани су бројни програми рестаурације и заштите, под надзором државних институција и универзитетских центара као што је Слободни универзитет у Бриселу (хол. Vrije Universiteit Brussel), са циљем очувања архитектонског и пејзажног интегритета комплекса. Дворац Лакен и његови стакленици служе данас као места за пријеме и културне манифестације које организују белгијски монарси. Архитектура Краљевска палата у Лакену представља сложен и слојевит архитектонски комплекс чија је историја и морфологија резултат постепених промена, катастрофа и ревизија дизајна које одражавају политичке, техничке и естетске трансформације од касног 18. века до почетка 20. века. Изграђена према нацртима француског архитекте Шарла де Ваjиа (од 1782. до 1784. године) као летња резиденција за гувернере Аустријске Низоземске, палата је изворно имала јасан неокласицистички карактер: симетрију, контролисани пропорционални систем и одмерену пластику фасаде, у складу са европским тенденцијама тог доба. Ова рана фаза утемељила је основни план и оријентацију зграде у оквиру великог парковског пејзажа, где је архитектура деловала као акцент у ангажованом енглеском стилу пејзажног врта који окружује имање. Током 19. века комплекс је пролазио кроз низ интервенција: под утицајем наполеонских и постнаполеонских адаптација појављују се преуређења ентеријера и додатни објекти, а након 1830. године Лакен постаје главна резиденција нове белгијске монархије. Ова промена статуса означила је потребу за модернизацијом, репрезентативношћу и стварањем просторија за династичке церемоније. Кључан залет у архитектонском развоју долази након великог пожара 1. јануара 1890. године који је делимично уништио северни део палате а шира обнова и проширење поверени су краљевском архитекту Алфонсу Балау, чије су интервенције у 1870 — 1890-им годинама (посебно пројекат комплекса стакленика), у великој мери промениле имиџ Лакена, уводећи нове грађевинске материјале и технологије. Након Балаове смрти, краљ Леополд II позвао је архитекте Анрија Макеа и Шарла Жироа, да доврше или допуне велике композиционе захвате. Жиро ће почетком 20. века дати палати данашњу „П“ конфигурацију двоструких крилa и монументалних фасада које јој дају импозантни, репрезентативни карактер. Овај низ интервенција: рестаурација након пожара, проширења и декоративне ревизије, илуструју како ова палата пролази кроз трансформацију облика, од једноставне неокласицистичке виле до званичног, државног декора. Посебно значајан и технолошки иновативан део комплекса је Краљевска стаклена башта у Лакену. Овај импресивни „град од стакла“ конципирао је и извео Алфонс Бала у периоду од 1873. до краја 1890-их, а обухвата низ куполастих и цилиндричних галерија, зимских башти и оранжерија које повезују палату са величанственом ботаничком збирком. Бала је користио метал (гвоздене коване и ливене елементе) и велике стаклена површине као конструктивне и декоративне елементе. Такав приступ био је у складу са најсавременијим токовима европске архитектуре тог доба, упоредив са највећим примерима стаклених конструкција као што је Кристална палата у Лондону и представљао је претечу, али и утицај, на каснију уметничку експресију, посебно у развоју стила Арт нуво који је касније обликовао белгијски архитекта Виктор Орта. Технички, комплекс показује рану примену комбинације металних рамова и стакла за стварање великих осветљених простора, изазов у системима грејања, вентилације и конструктивне стабилности који су се решавали новим инжењерским приступима. Краљевске стаклене хале су зато и архитектонски и технолошки документ о прелазу у модерно грађевинарство. Фасаде палате приказују типичне архитектонске карактеристике краја 18. века. Камена облога је природна или имитира природни камен, а често је допуњена декоративним елементима од кованог гвожђа, попут балустрада и капијских решетки. Главна фасада има Т-осовину са портиком у центру, фронтонским завршетком и куполом, што јој даје јасан класичан и симетричан изглед, подсећајући на стил великих европских вила и дворова из тог периода. Архитектонска вредност дворца Лакена није само у монументалним фасадама и стакленицима већ и у сложеном односу између зграда и пејзажа: енглески пејзажни парк, језерца, павиљони (као што су Кинески павиљон и Јапанска кула) и унутрашње осе комуникација чине комплекс где је архитектура у „дијалогу“ са ботаничком и урбаном средином. Ова интеграција подсећа на ренесансне идеале пројектног размишљања, у којима палата није само грађевина већ средиште културног пејзажа и симбол државног идентитета. Због тога је палата у Лакену значајан не само као краљевска резиденција, већ и као простор који обједињује уметност, технологију и монархистичку репрезентацију у јавном простору. У естетском смислу, Краљевска палата у Лакену показује какву „слојевитост историје“ може да носи једна зграда: неокласицистичка дисциплина Шарла де Ваjија, практична рационалност 19. века, декорације и еклектичне амбиције Леополда II и техничке иновације Алфонса Бала и његових сарадника. Све се то очитава у: материјалима (каменој пластици, металној конструкцији, стакленим површинама), планској структури (симетрија и каснијем „П“ крилу Жироа), као и у програмским елементима (репрезентативне сале, пријемни простор, приватни и радни простори, стаклене оазе). Као резултат, Краљевску палату у Лакену неопходно је посматрати као архитектонски слојевити комплекс, са трагом епоха у материјалима и просторним решењима, такође и као лабораторија у којој се: историја, технологија и државна симболика сусрећу. Значаја комплекса Зидине и дворане Краљевска палата у Лакену су тихо сведочанство епохе револуција, похода и ратова, као трагични подсетник на време када су идеали и амбиције пркосили судбини. То је место како приватне монархијске резиденције, тако и вида јавне презентације модерних монарха. Краљевска палата у Лакену постепено је прерастала из једноставних кућа и неколико мањих поседа у монументалну краљевску резиденцију. Током више векова, комплекс је развијао различите архитектонске стилове и техничке иновације. Ова сложена мрежа архитектонских и пејзажних решења чини дворац Лакен једним од главних сведочанстава о томе како се монархија представљала, како су европски стилови развијали и како су се мењале технике градње (посебно у конструкцији стакленика и метално‑стаклених елемената). Галерија Види још Бриселски регион Брисел Краљевска палата у Бриселу Краљевска стаклена башта у Лакену Напомене Референце Литература Спољашње везе Краљевска палата у Лакену, званична веб страница