NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Mogiljov

Mogiljov ili Mogilev (bjeloruski: Магілёў, Mahilëŭ; ruski: Могилёв, Mogiljov) grad je u istočnoj Bjelorusiji blizu granice s Rusijom upravno središte Mogiljovske oblasti. 2020. godine grad je imao 357.100 stanovnika i treći je grad po veličini u Bjelorusiji. Povijest Grad je osnovan 1267. godine kao tvrđava, a od 14. stoljeća je dio Velike Kneževine Litve, kasnije je postao dio Poljsko-Litavske Unije. Poslije podjele Poljske 1772. godine, grad je od Švedske dobila na upravljanje Carska Rusija i on postaje centar Mogiljovske gubernije. Godine 1918. je okupiraju Nijemci. Grad je uključen u kratkotrajnu Bjelorusku Narodnu Republiku. Godine 1919. je uključen u Bjelorusku SSR, a između 1941. i 1944. bio je pod njemačkom okupacijom. Poslije stjecanja nezavisnosti Bjelorusije 1991. postaje jedan od središnjih gradova. Gradovi prijatelji Kragujevac, Srbija Gabrovo, Bugarska Villeurbanne, Francuska Bardejov, Slovačka Eisenach, Njemačka Kerč, Ukrajina Tula, Rusija Klaipėda, Litva Włocławek, Poljska Poznate osobe Irving Berlin, američki skladatelj Izvori Vanjske poveznice Službena stranica grada Arhivirana inačica izvorne stranice od 20. rujna 2015. (Wayback Machine) Ostali projekti
Mahiljow

Mahiljow (Wit-Russisch: Магілёў; Russisch: Могилёв, Mogiljov; Pools: Mohylew) is een stad in het oosten van Wit-Rusland, ongeveer 100 kilometer van de grens met Rusland. Het is de hoofdstad van de oblast Mahiljow. Met 365.102 inwoners is het de op twee na grootste stad van Wit-Rusland. Geschiedenis De stad is gesticht in 1267. Sinds de 13e eeuw was Mahiljow deel van Grootvorstendom Litouwen, na de Unie van Lublin en het ontstaan van het Pools-Litouwse Gemenebest hoorde de stad bij de Republiek der Beide Volkeren. De stad kende een glorietijd door haar gunstige ligging op de kruising van handelsroutes van oost naar west en van noord naar zuid. In 1577 gaf koning Stefanus Báthory de stad stadsrechten. Na de eerste Poolse deling werd de stad onderdeel van het Russische Rijk. In de jaren 1915-1917, gedurende de Eerste Wereldoorlog, was Mahiljow het hoofdkwartier van het Russische leger. In 1918 werd de stad door de Duitsers bezet en gevoegd bij de kortbestaande Wit-Russische Volksrepubliek (BNR). In 1919 werd de stad bezet door het Rode Leger en bij de Wit-Russische SSR gevoegd. In de Tweede Wereldoorlog was de stad tussen 1941 en 1944 in handen van nazi-Duitsland. Sinds Wit-Rusland onafhankelijk is (1991), is Mahiljow een van de belangrijkste steden van het land. Economie Mahiljow is een van de belangrijkste economische en industriële centra van Wit-Rusland. Na de Tweede Wereldoorlog werden er verschillende grote staalfabrieken in de stad gebouwd. De stad huisvest ook fabrieken die auto's, kranen en tractors fabriceren. Er is een binnenhaven aan de Dnjepr en een groot vliegveld. Partnersteden Gabrovo (Bulgarije) Villeurbanne (Frankrijk) Geboren in Mahiljow Modest Altschuler, dirigent, componist en cellist Artyom Chaban, schaatser Pjotr Elfimov, zanger Andrej Hardzejew, atleet Aljona Lanskaja, zangeres Leonid Mandelstam, natuurkundige Lev Poloegajevski, internationaal grootmeester in de schaaksport Anton Prylepau, boogschutter Otto Schmidt, wiskundige, astronoom, geoloog en staatsman Issai Schur, wiskundige Jevgenia Vorobjova, schaatsster
Mahilou

Mahilou ou Mogilev (bielorrusso Магілёў/Mahilëŭ; russo Могилёв/Mogiljow, antiga transcrição alemã Mogilew) é uma cidade na Bielorrússia, no leste do país, próxima à fronteira com a Rússia, às margens do rio Dnieper. É a capital da província de Mahilou.
Moghilău, Belarus

Moghilău (Mahiliou) (belarusă Магілёў; rusă Могилёв, Moghiliov) este un oraș din Republica Belarus. Personalități născute aici Nikolai Sudzilovski (1850 - 1830), revoluționar, om de știință rus; Irving Berlin (1888 - 1989), compozitor american; Otto Schmidt (1891 - 1956), matematician, astronom sovietic; Eugeniu Ureche (1917 - 2005), actor, cântăreț moldovean; Aleksandr Maseikov (n. 1971), sportiv la canoe sprint⁠(d); Veronika Țepkalo (n. 1976), activistă belarusă; Aliona Lanskaia (n. 1985), , cântăreață belarusă; Shimshon Daniel Izakson (n. 1987), rabin evreu; Lidia Zabloțkaia (n. 1998), cântăreață belarusă.
Mogiljov

Mogiljov, tudi Mogilev, (beloruščina: Магілёў, ruščina: Могилёв) je mesto v vzhodni Belorusiji blizu meje z Rusijo. Je upravno središče Mogiljovske oblasti. Leta 2019 je mesto imelo 356.821 prebivalcev in je tretje največje mesto v Belorusiji. Zgodovina Mesto je bilo ustanovljeno leta 1267 kot utrdba, od 14. stoletja pa je bilo del Velike litovske kneževine, kasneje je postalo del Poljsko-litovske unije. Po razdelitvi Poljske leta 1772 je mesto od Švedske v upravljanje dobila Carska Rusija in postalo je središče Mogiljovske gubernije. Leta 1918 ga je okupirala Nemčija in postalo je del kratkožive Beloruske narodne republike. Leta 1919 je bilo vključeno v Belorusko SSR, med 1941 in 1944 pa je bilo pod nemško okupacijo. Po osamosvojitvi Belorusije leta 1991 je postalo eno od osrednjih mest. Mesta prijatelji Kragujevac, Srbija Gabrovo, Bolgarija Villeurbanne, Francija Bardejov, Slovaška Eisenach, Nemčija Kerč, Ukrajina Tula, Rusija Klajpeda, Litva Włocławek, Poljska Viri Zunanje povezave Uradna spletna stran mesta
Могиљов

Могиљов или Махиљов (бел. Магілёў, рус. Могилёв, пољ. Mohylew, Mogilew) град је на истоку Белорусије, близу границе са Русијом са преко 300.000 становника. Центар је Могиљевске области и трећи град по величини у Белорусији. Историја Град је основан 1267. године као тврђава, а од 14. века је део Великог војводства Литваније, касније је постао део Пољско-литванске уније. После I поделе Пољске 1772. град је од Шведске добила на управљање Царска Русија и он постаје центар Могиљевске губерније. 1918. године је окупиран од стране Немаца и укључен у Белоруску народну републику која је кратко трајала. 1919. је укључен у Белоруску ССР, а између 1941. и 1944. био је под Немачком окупацијом. После стицања независности Белорусије 1991. постаје један од централних градова. Економија Могиљев је један од главних економских, железничких и индустријских центара у Белорусији. После Другог светског рата саграђен је велики металуршки центар са неколико челичана. Постоје такође фабрике машина, аутомобила, трактора, текстилних производа, коже и хемијских средстава. У граду се налази главна лука на Дњепру и аеродром. Становништво Према процени, у граду је 2016. живело 378.077 становника. Градови побратими Ајзенах, Немачка Бардјејов, Словачка Бурса, Турска Вилербан, Француска Влоцлавек, Пољска Габрово, Бугарска Звенигород, Русија Керч Клајпеда, Литванија Крагујевац, Србија Миколајив, Украјина Пенза, Русија Сумгајит, Азербејџан Табриз, Иран Тула, Русија Џенгџоу, Кина Референце Спољашње везе „Град Могиљев”. Архивирано из оригинала 25. 06. 2016. г. Приступљено 06. 07. 2016.
Mahiljoŭ

Mahiljoŭ (belarusiska: Магілёў) uttalat [maɣi'lʲou̯], även känt som Mogiljov eller Mogilev, är en stad i östra Belarus nära gränsen till Ryssland. Staden hade 378 077 invånare (2016) och är därmed landets tredje största stad. Den är en flodhamn och huvudort i voblastset Mahiljoŭ. Historia Staden omnämndes första gången år 1267 tillhörandes Storfurstendömet Litauen. År 1772 övertogs den av Kejsardömet Ryssland i och med den första av Polens delningar och blev då blev huvudort i guvernementet Mogiljov. Den 5 juli 1708 bröt den svenska hären upp efter slaget vid Holowczyn och tågade österut till staden Mahiljoŭ på polsk-litauisk mark och på västra sidan av Dnjepr. Staden intogs utan strid och den 8 juli red Karl XII in i staden. I brist på förnödenheter måste den svenska hären den 5 augusti bryta upp. Hären gick över Dnjepr och vidare mot Tjerykaŭ i sydost. Staden erövrades av fransmännen 1812 och besattes av Nazityskland 1941-1944, då ortens talrika judiska befolkning mördades av tyskarna. Kända personer från Mahiljoŭ Rozalia Zemljatjka Natalja Podolskaja Nikolaj Krestinskij Ludmila Christeseva Se även Städer i Mahilioŭ voblasć Belarus städer Referenser Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Mahiljoŭ.﻿ Mogilev, Svensk uppslagsbok, 1955.
Jüdischer Friedhof (Wischnewa)

Der Jüdische Friedhof Wischnewa in Wischnewa, Minskaja Woblasz in Belarus, befindet sich etwa zwei Kilometer nordwestlich vom Zentrum des Ortes etwa 200 Meter westlich der beiden Kirchen. Der einstige Friedhof ist heute ein Wiesengrundstück mit nur noch wenigen Grabmälern. Das Dorf Wischnewa liegt etwa 90 Kilometer (Luftlinie) westnordwestlich von Minsk und befand sich vor dem Zweiten Weltkrieg in der damaligen Woiwodschaft Nowogródek der (Zweiten) Republik Polen. Es war Heimat einer zahlenmäßig bedeutenden jüdischen Gemeinde. Hier wurde der israelische Präsident Shimon Peres geboren, der 1934 mit seiner Familie nach Palästina auswanderte. Nahum Goldmann, der Gründer und langjährige Präsident des Jüdischen Weltkongresses, stammt ebenfalls aus Wischnewa. Siehe auch Synagoge (Wischnewa) Liste jüdischer Friedhöfe in Belarus Weblinks Webseite der Jüdischen Gemeinde von Belarus (Schwerpunkt Genealogie), hier: über die Geschichte der jüdischen Gemeinde von Wischnewa (engl.) TK100 Blatt A32-B42 WISZNIEW – Ausgabe 1927 (polnisch, Dateigröße: 13 MB) Topographische Karte der (Zweiten) Republik Polen, daher abweichende Signatur: jüdische Friedhöfe werden mit T, christliche Friedhöfe mit + markiert.
Подявы

Подя́вы (Подзявы; бел. Падзя́вы) — озеро в Миорском районе Витебской области Белоруссии. Относится к бассейну реки Вята. Входит в Обстерновскую группу озёр. Физико-географическая характеристика Озеро Подявы располагается в 15 км к северо-западу от города Миоры, в 1 км от юго-востоку от деревни Подявы. Площадь поверхности составляет 0,42 км², длина — 0,98 км, наибольшая ширина — 0,73 км, длина береговой линии — 3,08 км. Наибольшая глубина — 2,7 м, средняя — 1,7 м. Объём воды в озере — 0,7 млн м³. Площадь водосбора — 6,28 км². Котловина остаточного типа, приблизительно округлой формы (слегка вытянутая с севера на юг). Склоны высотой 10—12 м, суглинистые, крутые, частично распаханные, покрытые кустарником. Западные склоны пологие, 3—5 м высотой. Береговая линия образует несколько заливов. Берега низкие, поросшие кустарником, на юге сплавинные. Озеро окружено поросшей кустарником заболоченной поймой шириной до 400 м. Дно плоское, покрытое тонкодетритовым сапропелем. Вдоль западных и восточных берегов дно песчаное. Минерализация воды достигает 160 мг/л, прозрачность — 2,7 м. Озеро эвтрофное. Озёра Подявы и Нобисто соединены длинной узкой протокой. Флора и фауна Под водой озеро полностью зарастает кувшинками, рдестами, харовыми водорослями. Надводная растительность представлена преимущественно камышом и тростником. Ихтиофауну составляют лещ, щука, линь, карась, окунь, плотва. На озере производится промысловый лов рыбы и организовано платное любительское рыболовство. Примечания Литература Падзя́вы // Энцыклапедыя прыроды Беларусі / Рэдкал.: І. П. Шамякін (гал. рэд.) і інш. — Мінск: БелСЭ, 1985. — Т. 4. Недалька — Стаўраліт. — С. 65. — 599 с. — 10 000 экз. (бел.) Падзя́вы // Беларуская энцыклапедыя: У 18 т. Т. 11: Мугір — Паліклініка (бел.) / Рэдкал.: Г. П. Пашкоў і інш. — Мінск: БелЭн, 2000. — С. 497. — 10 000 экз. — ISBN 985-11-0188-5. Иванов-Смоленский В. Г. Подявы // Все озёра Беларуси. Популярная иллюстрированная энциклопедия (электронная версия). — 2011. — Т. 5 (Обабье — Рясно).
Pacuki

Pacuki (biał. Пацукі, Pacuki; ros. Пацуки, Pacuki) – wieś na Białorusi, w obwodzie grodzieńskim, w rejonie lidzkim, w sielsowiecie Bielica. Historia W XIX i w początkach XX w. folwark położony w Rosji, w guberni wileńskiej, w powiecie lidzkim. W dwudziestoleciu międzywojennym kolonia leżąca w Polsce, w województwie nowogródzkim, w powiecie lidzkim, w gminie Bielica. W 1921 miejscowość liczyła 48 mieszkańców, zamieszkałych w 9 budynkach, w tym 25 Białorusinów i 23 Polaków. 38 mieszkańców było wyznania prawosławnego i 10 rzymskokatolickiego. Po II wojnie światowej w granicach Związku Sowieckiego. Od 1991 w niepodległej Białorusi. Przypisy Bibliografia Pacuki, pow. lidzki, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. VII: Netrebka – Perepiat, Warszawa 1886, s. 810 . Mapa WIG Bielica. [dostęp 2022-12-03]. (pol.).
Палац Воловичів

Палац Воловичів — один з найкращих палаців доби класицизму кінця 18 ст. на теренах сучасної Білорусі. Розташований на кордоні з Польщею в Гродненській області. Історія створення Власник маєтку Антон Волович побудував палац за проектом італійського архітектора Джузепе де Сакко. Був обраний новомодний стиль класицизм. Будівництво закінчили 1779 року. В архітектурі Західної Білорусі довго утримував свої позиції стиль бароко. Відгомоном стилю бароко в архітектурі палацу Воловичів стали лучкові, заокруглені фронтони, напівциркульні галереї і флігелі, що утворювали парадний двір — курдонер. Садиба мала всі ознаки садово-паркового ансамблю, бо разом з палацом вибудували каплицю та розпланували пейзажний парк зі ставками та каналами, вибудували оранжерею, створили пасіку. Палац Архітектурною домінантою був двоповерховий палац, що мав три ризаліти на головному фасаді. Палац височив над одноповерховими галереями також завдяки даху з переломом — ще одним відгомоном стилю бароко. Перший поверх палацу наскрізно прорізаний коридором, що переходить в галереї і зручно пов'язує усі будівлі зсередини. Парадним був другий поверх, де були створені інтер'єри з ліпленими та мальованими оздобами (вазони, античні скульптури, класичні пейзажі). Є свідоцтва, що меблі теж створювали за проектами Джузеппе де Сакко, а доповнювали зразками барокової доби. Серед оздоб палацу були і каміни. В створенні інтер'єрів також брали участь художники декоратори — Т. Маньковський та А. Смуглевич. Каплиця Каплиця вибудована окремо й (за висновками дослідників Білорусі) має дещо винятковий лад. Вона створена у 1889 р. в стилі неоготика. Головний фасад прорізаний трьома стрілчатими отворами, всередині — портал, два бічні — вікна. Каплиця має високий, готичний, двосхиловий дах без сигнатурки. Історія у 19-20 ст Наприкінці 19 ст. нащадок Волович програв родинний маєток Гурському. В 20 ст. від Гурських за значні борги палац перейшов у власність — польської держави. Аби врятувати палац, тут розмістили наркологічний диспансер для польської богеми. За часів СРСР тут мешкав туберкульозий санаторій. Після виведення санаторію — комплекс стояв пусткою і ніяк не використовувався. Але будівлі охороняли, що не заважало занепадати комплексу. Інтер'єри загинули раніше під час перепрофілювання споруд під медичні заклади. Садово-парковий ансамбль «Святськ» був виставлений урядом Білорусі на аукціон, але покупця в країні не знайшлося. За наказом уряду, ансамбль передано до складу Національного банку Білорусі для створення готельного та представницького закладу з зобов'язанням повної реставрації. Палацово-парковий комплекс «Святськ» внесено до Державного реєстру історико-культурних пам'яток Білорусі. Див. також Архітектура Білорусі Реставрація (мистецтво) Воловичі Посилання https://globustut.by/svyatsk/index.htm — ансамбль «Святськ» на сайті «Глобус» http://www.belta.by/ru/all_news/culture?id=438817 — ансамбль «Святськ» передано Нацбанку Білорусі.
Navahrudak Mosque

Navahrudak Mosque (Belarusian: Навагрудская мячэць, Polish: Meczet w Nowogródku) is a wooden mosque located in Novogrudok, Grodno Region in Belarus. It was the largest Lipka Tatar mosque in the Second Polish Republic. Following the 22 September 1929, it was the first mosque to be visited by a Polish senior state official - the Polish president, Ignacy Mościcki. Following the Second World War, the mosque was transformed into a residential building (the minaret and tower were destroyed). During the 1990s, there were increasing efforts to rebuild the mosque, and it was reopened in 1997. See also Islam in Belarus Kruszyniany Mosque, Lipka Tatar mosque in Poland Raižiai Mosque, Lipka Tatar mosque in Lithuania References
Meczet w Nowogródku

Meczet w Nowogróku (biał. Наваградзкі мячэт) – świątynia muzułmańska znajdująca się w Nowogródku przy ul. Tatarskiej, siedziba największej gminy tatarskiej w II Rzeczypospolitej, zniszczona w czasach radzieckich, odbudowana po 1991 roku. Nowogródzcy Tatarzy pierwszy przywilej na budowę własnej świątyni uzyskali od króla Stanisława Augusta Poniatowskiego w 1792 roku. Cztery lata później w nowogródzkim meczecie odbyły się pierwsze modły – gmina funkcjonowała jako filiał wspólnoty w Łowczycach. W połowie XIX wieku przy ul. Tatarskiej wzniesiono nowy meczet z fundacji majora Aleksandra Assanowicza, który przetrwał aż do lat czterdziestych XX stulecia. 22 września 1929 roku nowogródzki meczet odwiedził prezydent Ignacy Mościcki – była to pierwsza wizyta tak wysokiego przedstawiciela RP w świątyni muzułmańskiej. Muezinem w nowogródzkim meczecie był wówczas Bekir Rodkiewicz. Po włączeniu województwa nowogródzkiego do Białoruskiej SRR w 1945 roku władze radzieckie zamknęły meczet i przebudowały go na dom mieszkalny, usuwając m.in. minaret i wieżę. W latach dziewięćdziesiątych XX wieku podjęto starania o odbudowę tatarskiej świątyni, którą uroczyście otwarto w lipcu 1997 roku. Przypisy Bibliografia AndrzejA. Drozd AndrzejA., Marek MM.M. Dziekan Marek MM.M., TadeuszT. Majda TadeuszT., Meczety i cmentarze Tatarów polsko-litewskich, Warszawa: „Res Publica Multiethnica”, 1999, ISBN 83-909001-1-4, OCLC 189425125 .
Новогрудская мечеть

Новогру́дская мече́ть (бел. Навагрудская мячэць) — мечеть в городе Новогрудок, расположенная на улице Ленина, 28. Построена в 1855 году. После Второй мировой войны закрыта, возобновила деятельность только в 1997 году. Памятник архитектуры. Включена в Государственный список историко-культурных ценностей Республики Беларусь. История Известна с XVI века. В 1792 году новогрудские татары получили от Станислава Августа Понятовского привилей на строительство мечети. В 1796 году мечеть возведена. В 1853 году отставной майор Александр Асанович и хатиб мечети А. Богданович обратились к властям с просьбой о строительстве новой мечети в Новогрудке. В 1855 году благодаря майору в отставке Александру Асановичу была открыта мечеть. При мечети до 1939 года действовала религиозная школа — мектеб. 22 сентября 1929 года мечеть в Новогрудке посетил президент Польши Игнаций Мосцицкий. В 1934—1935 годах здание мечети было отремонтировано. Крыша была покрыта оцинкованной жестью, а также полностью была заменена обивка стен. В 1948 году мечеть была закрыта и перестроена в жильё. Лишь в 1994 году мечеть была отдана верующим. Тогда началась перестройка здания. 11 июля 1997 года мечеть возобновила свою деятельность. Открытие здания было приурочено к 600-летию поселения татар на территории Беларуси. Архитектура Мечеть представляет собой квадратное здание с михрабом, который накрыт шатровой крышей. В центре михраба находится минарет, который заканчивается куполом. Минарет сделан в традициях мусульманского зодчества. Такие минареты были характерны для мечетей Малой Азии и Ирана XVI—XVII веков. Интерьер мечети разделён на мужскую и женскую половины с отдельными входами. В мужской части расположены михраб с минбаром. К минбару вела лестница с поручнями. Стены в мечети обшиты. Окна и двери отделаны наличниками, окрашенными в белый цвет. Примечания Литература Лакотка А. I. Драўлянае сакральна-манументальнае дойлідства Беларусі / А. І. Лакотка. — Минск: Беларусь, 2003. — С. 41. — 224 с.: іл. — ISBN 985-01-0423-6. (бел.) Татаринов Ю. А. Города Беларуси в некоторых интересных исторических сведениях. Гродненщина. — Минск: Смэлток, 2009. — С. 167—169. — 210 с. — ISBN 985-6917-08-3. Andrzej Drozd, Marek M. Dziekan, Tadeusz Majda. Meczety i cmentarze Tatarów polsko-litewskich. — Warszawa: Res Publica Multiethnica, 1999. — 124 s. — ISBN 83-909001-1-4. (пол.) Brykowski Ryszard. Tatarskie meczety w Rzeczypospolitej Архивная копия от 11 мая 2018 на Wayback Machine // Ochrona Zabytków. — 1988. — T. 41. — № 3 (162). — S. 153—172. (пол.) Ссылки Мечеть в Новогрудке (рус.). Глобус Беларуси. Дата обращения: 15 декабря 2019. Архивировано 7 октября 2019 года. Мечеть в Новогрудке (бел.). Radzima.org. Дата обращения: 15 декабря 2019. Архивировано 23 марта 2020 года.
Новогрудська мечеть

Новогрудська мечеть (біл. Навагрудская мячэць) — мечеть в місті Новогрудок, розташована на вулиці Леніна, 28. Побудована в 1855. Після Другої світової війни закрита, відновила діяльність тільки в 1997 році. Пам'ятка архітектури. Включена до Державного списку історико-культурних цінностей Республіки Білорусь. Історія Відома з XVI століття. У 1792 році новогрудські татари отримали від Станіслава-Августа Понятовського привілей на будівництво мечеті, яку й звели у 1796 році. У 1853 році відставний майор Олександр Асанович і хатиб мечеті А. Богданович звернулися до влади з проханням про будівництво нової мечеті в Новогрудку. У 1855 році завдяки майору у відставці Олександру Асановичу була відкрита мечеть, при якій до 1939 року функціонувала також релігійна школа — мектеб. 22 вересня 1929 року мечеть у Новогрудку відвідав президент Польщі Ігнацій Мосцицький. У 1934—1935 роках будівлю мечеті було відремонтовано. Дах покрили оцинкованою бляхою, а також повністю була замінена обшивка стін. У 1948 році мечеть була закрита і перебудована під житло. Лише в 1994 році культова споруда була віддана віруючим. Тоді почалася перебудова будівлі. 11 липня 1997 року мечеть відновила свою діяльність. Відкриття було приурочено до 600-річчя поселення татар на території Білорусі. Архітектура Мечеть являє собою будівлю квадратної форми з міхрабом, який накритий шатровим дахом. У центрі міхраба знаходиться мінарет в традиціях мусульманського зодчества, який увінчується куполом. Такі мінарети були характерні для мечетей Малої Азії та Ірану XVI—XVII століть. Інтер'єр мечеті розділений на чоловічу і жіночу половини з окремими входами. У чоловічій частині розташовані міхраб з мінбаром. До мінбару вели східці з поручнями. Стіни всередині мечеті обшиті. Вікна і двері оброблені лиштвами, пофарбованими в білий колір. Примітки Література Лакотка А. I. Драўлянае сакральна-манументальнае дойлідства Беларусі / А. І. Лакотка. — Мн.: Беларусь, 2003. — С. 41. — 224 с.: іл. — ISBN 985-01-0423-6 . (біл.) Татаринов Ю. А. Города Беларуси в некоторых интересных исторических сведениях. Гродненщина. — Минск : Смэлток, 2009. — С. 167—169. — ISBN 985-6917-08-3. Andrzej Drozd, Marek M. Dziekan, Tadeusz Majda. Meczety i cmentarze Tatarów polsko-litewskich. — Warszawa: Res Publica Multiethnica, 1999. — 124 s. — ISBN 83-909001-1-4 . (пол.) Brykowski Ryszard. Tatarskie meczety w Rzeczypospolitej [Архівовано 11 травня 2018 у Wayback Machine.] // Ochrona Zabytków. — 1988. — T. 41. — № 3 (162). — S. 153—172. (пол.) Посилання Мечеть в Новогрудке (рос.). Архів оригіналу за 7 жовтня 2019. Процитовано 15 грудня 2019. Мечеть в Новогрудке (біл.). Radzima.org. Архів оригіналу за 23 березня 2020. Процитовано 15 грудня 2019.
Ozero Belskoje (sjö i Vitryssland)

Ozero Belskoje (ryska: Озеро Бельское) är en sjö i Belarus. Den ligger i voblasten Vitsebsks voblast, i den norra delen av landet, 160 km nordost om huvudstaden Minsk. Ozero Belskoje ligger 135 meter över havet. Arean är 1,3 kvadratkilometer. Den sträcker sig 1,9 kilometer i nord-sydlig riktning, och 1,2 kilometer i öst-västlig riktning. Omgivningarna runt Ozero Belskoje är en mosaik av jordbruksmark och naturlig växtlighet. Runt Ozero Belskoje är det ganska glesbefolkat, med 22 invånare per kvadratkilometer. Kommentarer Källor