NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Мачулищі (авіабаза)

Мачу́лищі (біл. Мачу́лішчы) — авіабаза ВПС і військ ППО Республіки Білорусь. Розташована в однойменному селищі міського типу Мінського району Мінська область, Білорусь. Є місцем базуванням 50-го зведеного авіаполку, який здатен приймати літаки А-50, Ан-26, Іл-76MD, Мі-8 та Мі-24. Історія Аеродром служив базою стратегічних бомбардувальників Радянського Союзу, а також базою перехоплювачів радянських військ ППО. Основним оператором був 121-й гвардійський важкий бомбардувальний авіаційний полк. У середині 1960-х років Мачулищі були одним із дев'яти основних місць базування літаків Ту-22. У серпні 1960 року шість літаків Ту-22 з Мачулищів було перекинуто на авіабазу Оленья, в арктичному регіоні під контролем військово-морських сил, що вказує на те, що полк мав подвійну місію ВМС і ВПС, виконуючи роль боротьби з надводними човнами. Цей потенціал охоплював Балтійське море з можливістю розгортання в районі Баренцова моря. У 1970-х роках полк перехоплювачів у Мачулищах експлуатував перехоплювачі Су-9 «Fishpot», які модернізовані у 1979 році до літаків МіГ-23П . На той час на аеродромі все ще знаходився полк ПКР Ту-22. Після розпаду СРСР, у січні 1992 року полк перейшов під юрисдикцію Білорусії, а 1994 року полк був розформований. З 1994 року на території аеродрому знаходиться 50-та зведена авіаційна база. З 1994 по 2003 роки на аеродромі базувалася компанія «Трансавіаекспорт». Російсько-українська війна З початку російського вторгнення в Україну авіабаза є місцем базування російських окупантів та використовується ними для обстрілів території України. 26 лютого 2023 року на авіабазі пролунали вибухи, був пошкоджений, зокрема, російський військово-транспортний літак і снігоприбиральну техніку. Згідно з повідомленням моніторингової групи «Беларускі Гаюн», в результаті атаки двох дронів на авіабазі Мачулищі було пошкоджено один із шести літаків ДРЛО А-50У ПКС РФ. За декілька днів, білоруські партизани оприлюднили відео атаки на літак РФ ДРЛВ А-50, на якому ймовірно дрон FPV-камікадзе не тільки безперешкодно літає над аеродромом «Мачулищі», а й здійснює посадку на обертовий грибоподібний обтічник антени РЛС кругового огляду російського літака ДРЛВ А-50. Проте, на оприлюднених комерційних супутникових знімках якихось істотних пошкоджень на літаку так і якоїсь незвичної активності навколо нього помічено не було. Вже 2 березня 2023 року, борт ДРЛВ А-50 полетів з аеродрому «Мачулищі» на 325-й Авіаційний ремонтний завод, що знаходиться в м. Таганрозі та є підприємством з ремонту агрегатів літаків А-50У. Саме з цього аеродрому найчастіше відбуваються запуск російських військових винищувачів, які потенційно можуть переносити гіперзвукові ракетні комплекси «Кинджал». Примітки
Płotnica

Płotnica (biał. Плотніца) – agromiasteczko na Białorusi, w obwodzie brzeskim, w rejonie stolińskim. Znajduje się tu zabytkowa parafialna cerkiew prawosławna pw. Opieki Matki Bożej. Wieś szlachecka położona była w końcu XVIII wieku w powiecie pińskim województwa brzeskolitewskiego. Do 1939 w Polsce, w województwie poleskim, w powiecie łuninieckim/powiecie stolińskim, siedziba gminy Płotnica. Przypisy Linki zewnętrzne Płotnica, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. VIII: Perepiatycha – Pożajście, Warszawa 1887, s. 321 .
Плотница (Брестская область)

Плотница (бел. Пло́тніца) — агрогородок в Столинском районе Брестской области Беларуси. Административный центр Плотницкого сельсовета. География Расположен в 26 км напрямую на северо-запад от города Столин, в 220 км от Бреста, в 13 км от железнодорожной станции Видибор. История В 2011 году деревня Плотница преобразована в агрогородок. Население 2000 год — 1 262 жителей, 530 дворов 2019 год — 712 жителей (перепись населения) Достопримечательность Свято-Покровская церковь (1875) — Историко-культурная ценность Республики Беларусь, . Братская могила советских воинов (1941—1944) — Историко-культурная ценность Республики Беларусь, . Известные лица Збарашевский, Антон Цезаревич (1888—1952) — военный офицер Преображенского полка. Участник 1 Мировой войны. Некрашевич, Иван Иосифович (1937—2009) — белорусский архитектор. Жолтовский, Иван Владиславович (1867—1959) — белорусский и советский архитектор. Примечания Литература Плотніца // Беларуская энцыклапедыя: У 18 т. Т. 12: Палікрат — Праметэй / Рэдкал.: Г. П. Пашкоў і інш. — Мн. : БелЭн, 2001. — Т. 12. — 576 с. — 10 000 экз. — ISBN 985-11-0035-8. — ISBN 985-11-0198-2 (т. 12). — С.433.
Rajca (wieś)

Rajca lub Rajce (biał. Райца) – agromiasteczko na Białorusi w rejonie korelickim obwodu grodzieńskiego. Siedziba dwóch parafii prawosławnych (w dekanacie korelickim) – pw. św. Barbary i pw. Przemienienia Pańskiego. Wieś w XIX wieku należała do brata ukochanej przez Adama Mickiewicza Maryli – Józefa Wereszczaki. Zabytki cerkiew św. Barbary, 1817; Dwór Puttkamerów, XVIII-XIX w. otoczony parkiem o powierzchni 4 ha. Dwór zbudowano w końcu XVIII wieku z inicjatywy Dunin-Rajeckich herbu Łabędź. Budynek dworski był skromny parterowy, dziewięcioosiowy, z otynkowanymi ścianami, pokryty dwuspadowym, gontowym dachem. Na środku elewacji frontowej zbudowano ganek, w którym dwie pary kolumn toskańskich podpierały trójkątny szczyt ozdobiony rodowym herbem. Z drugiej strony dworu dostawiono pod kątem prostym trójosiową przybudówkę, również pokrytą dachem dwuspadowym. W na przełomie XIX i XX stulecia do Rajcy przyjeżdżał malarz Julian Fałat zwabiony pięknymi krajobrazami. W 1897 roku majątek kupił Wawrzyniec Puttkamer. Ogrzewanie dworu zapewniały piece z białych kafli i dwa kominki znajdujące się w jadalni i salonie. Kuchnia mieściła się w oddzielnym budynku, w starej drewnianej oficynie usytuowanej w pobliżu bramy wjazdowej. Krajobrazowy charakter parkowi nadał Franciszek Wereszczaka w drugiej połowie XIX wieku. Kolejny właściciel Adam Żółtowski w 1929 roku przekazał zakonowi pallotynów, a Ci z powodu braku środków na remont przekazali go pallotynkom, które mieszkały w nim do września 1939 roku. Po zajęciu Rajcy przez Rosjan we wrześniu 1939 roku umieszczono we dworze szpital polowy, zlikwidowany przed wejściem wojsk niemieckich. Wówczas jeszcze na krótko wróciły siostry pallotynki, usunięte ostatecznie przez wojsko niemieckie w 1943 roku. Po wojnie we dworze mieściła się przez wiele lat przychodnia lekarska - szpitalik dla okolicznych mieszkańców. W 2010 roku dawny dwór Dunin-Rajeckich, Wereszczaków, Puttkamerów i Żółtowskich znalazł się w prywatnych rękach. Jego właścicielką została profesor kulturoznawstwa Wiera Sołdatowa. słup z herbem Rajeckich "Łabędź", XVIII w. w parku przy dworze; plebania, XIX w. Galeria Przypisy Linki zewnętrzne Rajca w radzima.org Rajca w Ziemia Lidzka
Staniewicze

Staniewicze – wieś na Białorusi, w obwodzie grodzieńskim, przed II wojną światową w Polsce, w województwie białostockim, w powiecie grodzieńskim, w gminie wiejskiej Ejsymonty. Wieś szlachecka położona była w końcu XVIII wieku w powiecie grodzieńskim województwa trockiego. Wieś wspomniana w Nad Niemnem Elizy Orzeszkowej, jako miejscowość zamieszkania Staniewskich, jednej z rodzin przybyłych na wesele do Bohatyrowicz. We wsi urodziła się miliarderka, kolekcjonerka dzieł sztuki, przedsiębiorca Barbara Piasecka Johnson. Przypisy
Станевичи

Станевичи (бел. Станявічы) — деревня в Берестовицком районе Гродненской области Беларуси. Входит в состав Эйсмонтовского сельсовета. География Деревня находится в западной части Гродненской области, к востоку от реки Свислочи, на расстоянии приблизительно 25 километров (по прямой) к северу от городского посёлка Большая Берестовица, административного центра района. Абсолютная высота — 121 метр над уровнем моря. Площадь населённого пункта — 0,3071 км². История По состоянию на 1905 год, в Станевичах проживало 134 человека. В административном отношении деревня входила в состав Богородицкой волости Гродненского уезда Гродненской губернии. Согласно Рижскому мирному договору (1921), деревня вошла в состав межвоенной Польши. Входила в состав гмины Вельке-Эйсымонты Гродненского повета Белостокского воеводства. В 1921 году числился 171 житель, проживавший в 39 домах. В этническом составе населения того периода поляки составляли 91,8 %, белорусы — 8,2 %. В конфессиональном составе населения преобладали католики (92,4 %) и православные христиане (7,6 %). С 1939 года в БССР. До 23 марта 1964 года деревня входила в состав Жукевичского сельсовета. Население По данным переписи 2019 года, в деревне проживало 26 человек. Примечания
Stara Wieś (rejon brzeski)

Stara Wieś (biał. Старое Сяло, ros. Старое Село) – wieś w obwodzie brzeskim, w rejonie brzeskim, w składzie sielsowietu motykalskiego Białorusi, położona na północ od Brześcia i przez wieś Bobrowce oraz rzekę Leśną granicząca z miastem. W latach 1921–1939 wieś należała do gminy Motykały w granicach II Rzeczypospolitej, w woj. poleskim, w pow. brzeskim. Przypisy
Старое Село (Брестский район)

Ста́рое Село́ (бел. Старое Сяло) — деревня в Брестском районе Брестской области Белоруссии. Входит в состав Мотыкальского сельсовета. Население — 369 человек (2019). География Деревня Старое Село расположена в 2 км к северу от северных окраин города Брест, от которых она отделена долиной реки Лесная. С запада примыкает деревня Скоки, с востока — Бобровцы. Через старое Село проходит автодорога Теребунь — Тюхиничи. В двух километрах к западу от деревни находится ж/д платформа Прибужье (линия Белосток — Брест). В деревне имеется магазин. История Известна с середины XVI века как государственное имение в Берестейском воеводстве Великого княжества Литовского. В 1566 году — центр войтовства; крестьяне деревни имели 40 волок земли и платили чинш. В конце XVII века принадлежало Грабовским. После третьего раздела Речи Посполитой (1795) в составе Российской империи, с 1801 года — в Брестском уезде Гродненской губернии. В 1897 году в деревне Мотыкальской волости 28 дворов, работали хлебозапасный магазин, кузница, трактир. В Первую мировую войну с 1915 года деревня оккупирована германскими войсками. Согласно Рижскому мирному договору (1921) Старое Село вошло в состав межвоенной Польши, где принадлежало Брестскому повету Полесского воеводства. В 1921 году деревня насчитывала 32 двора. С 1939 года в составе БССР, в 1940 году — 35 дворов. В 1949 году вместе с деревней Бобровцы организован колхоз «Власть Советов». Население На 1 января 2018 года насчитывалось 314 жителей в 113 хозяйствах, из них 57 младше трудоспособного возраста, 186 — в трудоспособном возрасте и 71 — старше трудоспособного возраста. Примечания
Große Synagoge (Baryssau)

Die Große Synagoge in Baryssau, einer belarussischen Stadt in der Minskaja Woblasz, wurde 1913 errichtet. Die Synagoge wurde nach dem Zweiten Weltkrieg zweckentfremdet. In Baryssau war vor 1941 der Anteil der jüdischen Bevölkerung sehr hoch. Der überwiegende Teil der jüdischen Bevölkerung wurde von den deutschen Besatzern während des Holocausts ermordet. Siehe auch Liste von Synagogen in Belarus Weblinks The Center for Jewish Art (mit vielen Fotos)
Synagoga Wielka w Borysowie

Synagoga Wielka w Borysowie (biał. Вялікая сінагога ў Барысаве) – jedna z trzynastu żydowskich bóżnic istniejących w Borysowie do przełomu XIX wiek i XX wieku. Powstała jako jednopiętrowy murowany budynek ze spadzistym dachem i wysokimi półkolistymi oknami. Po 1917 została odebrana wspólnocie żydowskiej. W 1962 przeszła gruntowną rekonstrukcję. Zobacz też Synagoga Chewra Thilim w Borysowie Linki zewnętrzne Artykuł poświęcony dawnym świątyniom Borysowa. rpp.nm.ru. [zarchiwizowane z tego adresu (2008-12-28)]. (ros.).
Cerkiew Opieki Matki Bożej w Czyżewiczach

Cerkiew pod wezwaniem Opieki Matki Bożej – zabytkowa prawosławna cerkiew parafialna w Czyżewiczach, w dekanacie soligorskim eparchii słuckiej Egzarchatu Białoruskiego Patriarchatu Moskiewskiego. Historia Świątynia została wzniesiona w latach 1795–1808. Zamknięta przez władze radzieckie w 1934 r. i zamieniona na magazyn zbożowy. Przywrócona do użytku liturgicznego w 1948 r. Remontowana w 1988 r. Architektura Budowla drewniana, trójdzielna. Od frontu czterokondygnacyjna 27-metrowa wieża-dzwonnica (dwie niższe kondygnacje czworoboczne, dwie wyższe – ośmioboczne), zwieńczona hełmem z kopułką. Nad częścią nawową dwukondygnacyjny bęben, zwieńczony dachem namiotowym z kopułką. Prezbiterium w formie pięciobocznej apsydy, z dwiema bocznymi zakrystiami. Wejście główne poprzedzone gankiem z trójkątnym frontonem wspartym na czterech słupach. Wejścia boczne poprzedzone mniejszymi gankami. Przypisy
Minsk-4 kraftværk

Minsk kraftverk nr 4 (belarusisk: ЦЭЦ-4 tr. Tsets - 4) er et termisk kraftvarmeværk i Hviderusland og er en filial af hviderussiske energiselskab Minskenergo (belarusisk: Мінскэнерго). Det har en installeret produktionskapacitet på 1200 MW fordelt på 6 turbiner. Det er et af Østeuropas største kraftværker målt på effekt. Anlægget blev påbegyndt omkring 1974 og stod færdigt i 1996. Brændselskilderne er naturgas og olie. Eksterne henvisninger IndustCards Arkiveret 28. marts 2010 hos Wayback Machine.
Церковь Святого Юрия (Кремяница)

Костёл Святого Юрия (бел. Касцёл Святога Юрыя) — католический храм в деревне Кремяница, Гродненская область, Беларуси. Относится к Волковысскому деканату Гродненского диоцеза. Памятник архитектуры в стиле ренессанс, построен в 1617—1620 годах. Храм включён в Государственный список историко-культурных ценностей Республики Беларусь. Историческое имя храма — храм св. Юрия, однако в связи с тем, что современный католический приход носит имя Божьего Тела иногда к храму применяется двойное имя — Божьего Тела и Святого Юрия. История Первое упоминание о деревне Кремяница относится ко второй половине XV века, она вплоть до XVII века принадлежала роду Юндиллов (Юндилловичей). В начале XVII века в результате брака наследницы Эльжбеты Юндилл с представителем рода Вольских Кремяница перешла к Вольским. В 1617—1620 годах витебский каштелян Николай Вольский пригласил в Кремяницу монахов из ордена латеранских каноников (ветвь августинцев) и построил в деревне католический храм святого Юрия. Монастырь в Кремянице стал первым монастырём латеранских каноников на территории современной Беларуси. В храме сохранилось надгробие XVII века Николая Вольского и его жены Барбары. Храм был освящён 8 июля 1657 года. После подавления восстания 1830 года большинство католических монастырей на территории современной Беларуси было закрыто, аналогичная участь постигла в 1832 году и кремяницкий монастырь латеранских каноников. Храм св. Юрия стал обычным приходским. Во время Великой Отечественной войны один из корпусов бывшего монастыря латеранских каноников был разобран немцами, в другом корпусе после войны была открыта школа, что позволило ему сохраниться до наших дней. Архитектура Храм св. Юрия — памятник архитектуры ренессанса, представляет собой однонефный, безбашенный храм. Прямоугольный в плане объём с полукруглой апсидой накрыт общей двускатной крышей. Главный фасад завершён ступенчатым фронтоном, тимпан которого расчленён плоскими пилястрами и отделан аркатурным нишами. В конце XVIII века в храму пристроен низкий притвор в стиле классицизм. Стены укреплены мощными пилонами-контрфорсами, между которыми на боковых фасадах высоко подняты арочные оконные проемы. Зал перекрыт готическим нервюрным сводом. Двухъярусные центральный и два боковых алтаря решены в стиле барокко. Сохранился амвон первой половины XVII века. Главной достопримечательностью интерьера является мраморное скульптурное надгробие основателей костёла Николая Вольского и его жены Барбары, которое выполнено после 1623 года в стиле ренессанс: в арочной нише расположен горельефные изображения коленопреклоненного Николая в рыцарских доспехах и Барбары в монашеской одежде. Во второй половине XVIII века была возведена отдельно стоящая четвериковая каменная колокольня. К XIX веку относится окружающая храм ограда из бутового камня с брамой-колокольней. Литература А. М. Кулагін. Каталіцкія храмы Беларусi. — Мінск: 2008. ISBN 978-985-11-0395-5 Примечания Ссылки О храме на сайте Католической церкви в Беларуси Сайт globustut.by Архивная копия от 27 августа 2015 на Wayback Machine radzima.org
Антоновське

Анто́новське (біл. Антонаўскае) — невелике озеро в Россонському районі Вітебської області Білорусі. Озеро розташоване за 24 км на північний схід від селища Россони. Розташоване серед соснового лісу, на околиці Села Антоново (звідси й назва). Озеро проточне, через нього протікає річка Алтайська (басейн Західної Двіни). Крім того до озера стікають сусідні озера Біле та Веремеєвське. Довжина озера — 450 м, ширина — 180 м, площа — 0,06 км². Обмежене схилами висотою до 3-5 м, розорані. Береги слабо виражені, заболочені. Посилання Про озеро
Беленець

Белене́ць — невелике озеро в Россонському районі Вітебської області Білорусі. Озеро розташоване за 25 км на північний захід від селища Россони, на висоті 135 м над рівнем моря. Невисоким валом на південному заході відокремлене від озера Біле. Тип озера — мезотрофне, мілководне, з низькою мінералізацією. Довжина озера — 960 м, ширина — 380 м, площа — 0,28 км². Озеро мілководне, максимальна глибина — 4,5 м, об'єм води — 0,68 млн м³. В озеро не впадають струмки, живлення дощове та підземними водами. Прозорість води — до дна. Береги невисокі, болотисті, вкриті лісами. Посилання Озера Верхньодвінського району
Бенівка

Бенівка — колишнє село в Україні, за 10 км від ЧАЕС та за 26 км від колишнього райцентру — міста Чорнобиль, в Іванківському районі Київської області, за 6 км від кордону з Білоруссю. Розташоване на правому березі Прип'яті. Село було повністю відселене 2–3 травня 1986 року внаслідок сильного радіоактивного забруднення, спричиненого аварією на ЧАЕС. Історія До 1986 року входило до складу Чорнобильського району і підпорядковувалося Старошепелицькій сільській раді. Час виникнення села невідомий. 1887 року у селі мешкало 288 осіб. На межі 1970-80-х рр. у селі проживало близько 230 мешканців. Напередодні аварії на ЧАЕС у селі мешкало 254 мешканці, було 131 дворів. Мешканці села після аварії на ЧАЕС були відселені у село Мар'янівка (Мар'янівська сільська рада, Макарівський район). Після аварії на станції 26 квітня 1986 село було відселене внаслідок сильного забруднення. Офіційно зняте з обліку 19 серпня 1999 року через відсутність постійного населення. Після Чорнобильської катастрофи село увійшло до 10-кілометрової зони відчуження. Після ліквідації Чорнобильського району у 1988 році село було включене до складу Іванківського району Київської області, у межах Чорнобильської зони відчуження. Після адміністративно-територіальної реформи 2020 року територія колишнього села увійшла до складу Іванківської селищної територіальної громади Вишгородського району Київської області, у межах Чорнобильської зони відчуження. Частина села згоріла під час лісових пожеж у 1992 році. В 2008-2009 роках українськими творчими особистостями, під керівництвом відомої поетеси Ліни Костенко проведена була експедиція в Чорнобильську зону саме по виселеним селам, про що Ліна Костенко описала у своїй книзі, та рнозповідаючи на пресконференціях, зокрема: З кінця лютого до 1 квітня 2022 року село було окуповане російськими військами. Джерела Лаврентій Похилевич. Краєзнавчі праці. Видавець О.Пшонківський. Біла Церква, 2007. Офіційне рішення про зняття села з обліку [Архівовано 31 жовтня 2020 у Wayback Machine.] Примітки Посилання Село Бенівка на старих картах 19 століття
Борутине

Борутине (Борутино, Борутин) — колишнє село у Гладковицькій волості Овруцького повіту Волинської губернії та Виступовицькій і Руднянській сільських радах Овруцького району Житомирської області. До 1939 року — хутір. Зняте з обліку у 2009 році, відселене через забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи. Географія Розміщувалося за 5 км від с. Виступовичі та за 14 км від пункту пропуску Виступовичі. Лежить між кордонами Білорусі та України, є українським селом, але для в'їзду до України потрібно пройти прикордонний контроль. Населення Відповідно до результатів перепису населення СРСР, кількість населення, станом на 12 січня 1989 року, становила 116 осіб. Станом на 5 грудня 2001 року, відповідно до перепису населення України, кількість мешканців села становила 15 осіб. У 1981 році проживало 170 осіб, у 2013 році — 11 осіб. В січні 2022 року в колишньому селі проживали 4 мешканці: 3 чоловіки та жінка. Історія Вперше місцевість згадується в документах 1863 року — тоді селяни викупили землі у поміщиці Козловської. Розбудували поселення у 1911-12 роках. До 1923 року — хутір Гладковицької волості Овруцького повіту Волинської губернії. У 1923 році увійшов до складу новоствореної Виступовицької сільської ради, котра, 7 березня 1923 року, включена до складу новоутвореного Овруцького району Коростенської округи. У 1939 році віднесений до категорії сіл. У 1941—44 роках в селі діяла Борутинська сільська управа. У 1981 році існували початкова чотирирічна школа, магазин та клуб, на початку 1990-х років у селі було 60 дворів. У 1993 році Кабінет Міністрів України відніс Борутине до другої зони радіоактивного забруднення, яка є обов'язковою для відселення. Мешканцям села надали оселі у смт Олександрівка Кіровоградської області. 28 червня 1997 року, відповідно до рішення Житомирської обласної ради «Про внесення змін в адміністративно-територіальний устрій окремих районів», Виступовицьку сільську раду ліквідовано, село включене до складу Руднянської сільської ради Овруцького району. 13 січня 2009 року село Борутине, рішенням Житомирської обласної ради, зняте з обліку. Незважаючи на офіційне відселення, не всі жителі покинули село. У 2013 році тут постійно проживали близько 10 людей. Влітку сюди прибувають збирачі грибів та ягід, попри заборону цього промислу. Примітки
Ozero Bredno

Ozero Bredno (ryska: Озеро Бредно) är en sjö i Belarus. Den ligger i voblasten Vitsebsks voblast, i den norra delen av landet, 240 km norr om huvudstaden Minsk. Ozero Bredno ligger 130 meter över havet. Arean är 0,25 kvadratkilometer. Den ligger vid sjön Vozera Belaje. Den sträcker sig 0,6 kilometer i nord-sydlig riktning, och 0,6 kilometer i öst-västlig riktning. I omgivningarna runt Ozero Bredno växer i huvudsak blandskog. Runt Ozero Bredno är det mycket glesbefolkat, med 7 invånare per kvadratkilometer. Kommentarer Källor
Бредно

Бре́дно — невелике озеро в Россонському районі Вітебської області на півночі Білорусі. Опис Озеро розташоване у басейні річки Свольна, за 24 км на північний захід від селища Россони, на території ландшафтного заказника «Красний Бор», на висоті 132,9 м над рівнем моря. Невисоким валом на заході відокремлене від озера Біле. Тип озера — мезотрофне, мілководне, з низькою мінералізацією. Довжина озера — 700 м, ширина — 600 м, площа — 0,28 км². Озеро мілководне, максимальна глибина — 4,7 м, об'єм води — 0,54 млн м³. В озеро не впадають струмки, живлення дощове та підземними водами. Прозорість води — до дна. Схили улоговини висотою від 8 до 20 м, круті, на півночі низькі, піщані, під сосновим лісом. Береги високі, піщані і торф'янисті. Мілководдя піщане, глибше дно мулисте. Посилання Озеро Бредно[недоступне посилання з червня 2019] Аркуш карти N-35-9 Борковичи. Масштаб: 1 : 100 000. Стан місцевості на 1984 р. Видання 1987 р. (рос.)
Бузянка

Бузя́нка — невелике озеро в Верхньодвінському районі Вітебської області Білорусі. Озеро розташоване за 40 км на північний схід від міста Верхньодвінськ, на висоті 124 м над рівнем моря. Є проточним, через нього протікає річка Свольна, права притока Західної Двіни. Крім того із заходу впадає річка Трудниця (стік озера Страдне), а зі сходу Ізубриця, через який стікає озеро Ізубриця. Тип озера — дистрофуюче, мілководне. Довжина озера — 1,74 км, ширина — 790 м, площа — 0,61 км². Озеро мілководне, максимальна глибина — 2,3 м, об'єм води — 0,99 млн м³. Прозорість води — 90 см. Узбережжя заросле очеретом. Посилання Постановление Совета Министров Республики Беларусь от 09.06.2008 № 826 «О внесении изменений и дополнений в постановление Совета Министров Республики Беларусь от 20 февраля 2007 г. № 220» [Архівовано 8 вересня 2014 у Wayback Machine.] (рос.) Валерий Иванов-Смоленский Все озёра Белорусии: Популярная энциклопедия. Т. 1. [Архівовано 12 лютого 2022 у Wayback Machine.] (рос.) Озеро Бузянка // Сайт для рыбаков и любителей отдыха (рос.)