NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Будівля ланкастерської школи (Гомель)

Будівля ланкастерської школи — пам'ятка архітектури у стилі класицизму. Побудована у 1818 році (архітектор І. Дьячков, за участю архітектора Джона Кларка) у Гомелі по вулиці Румянцевській (сучасна вул. Радянська, 39). Історія На початку 19 ст. була головною спорудою початкової школи (організована за ініціативою графа М. П. Румянцева), де навчання проводилося за системою взаємного навчання, розробленою англійським педагогом Джозефом Ланкастером. Школа проіснувала недовго: після смерті графа вона була закрита. Новий власник, граф С. П. Румянцев намагався відкрити тут ткацьку фабрику: у великих залах стояли верстати, запустили виробництво. Але гомельські товари були неконкурентоспроможними в порівнянні з московськими, й ця фабрика закрилася. Після розміщення в Гомелі військових у цій будівлі розмістився військовий госпіталь. Архітектура Кам'яна двоповерхова будівля. Середня частина головного фасаду виділена восьмиколонним двоповерховим портиком іонічного ордера, завершеного трикутним фронтоном. Бічні частини головного фасаду мали невеликі ризаліти, стіни яких на першому поверсі були оброблені рустом. Вікна першого поверху розташовувалися в неглибоких нішах з напівциркульним обрамленням. Входи з боків будівлі підкреслювалися чотирма колонами тосканського ордера, що підтримували балкони. У середній частині будівлі знаходився вестибюль зі сходинками на другий поверх. По боках вестибюля розміщувалися великі зали для занять з рядом колон посередині. Крім головної будівлі, до комплексу входили чотири двоповерхових флігеля для проживання вчителів та учнів (перший поверх кам'яний, другий — дерев'яний), а також дерев'яні споруди лазні, сараю і стайні. У 1840-ві роки, у зв'язку з розміщенням в Гомелі військового гарнізону, комплекс використовувався під казарми і військовий госпіталь. Примітки Література Архітэктура Беларусі: Энцыклапедычны даведнік. — Мн.: БелЭн, 1993. — 620 с.: іл. — ISBN 5-85700-078-5. Посилання Будівля ланкастерської школи (Гомель) на сайті Глобус Білорусі. [Архівовано 10 січня 2019 у Wayback Machine.] Ланкастерская школа ў Гомелі [Архівовано 23 березня 2020 у Wayback Machine.]
Kościół Nawiedzenia Najświętszej Maryi Panny w Gudogajach

Kościół Nawiedzenia Najświętszej Maryi Panny w Gudogajach – kościół parafialny w Gudogajach. Jest to Sanktuarium Matki Bożej Gudogajskiej. Historia Kościół wybudowano w 1764 r. przy klasztorze karmelitów bosych. W 1832 w wyniku represji po powstaniu listopadowym władze carskie skasowały klasztor i zamknęły kościół. Został sprzedany gminie żydowskiej w celu rozbiórki, do której jednak nie doszło. W 1856 r. budynek kupił, a później odrestaurował o. Donat Siemaszko. W 1906 r. reaktywowano parafię. W dwudziestoleciu międzywojennym istniał plan rozbudowy kościoła, niezrealizowany z powodu wybuchu II wojny światowej. Kościół i dzwonnicę wyremontowano w 2000 roku. Architektura Zabytek architektury drewnianej z elementami stylu barokowego. Prostokątny budynek przykrywa dwuspadowy dach, który przyjmuje zakrzywiony kształt nad pięcioboczną apsydą i niskimi zakrystiami po bokach. Wcześniej główna fasada posiadała kopulaste czworoboczne wieże po bokach (niezachowane). Przed fasadą znajduje się niski przedsionek, wcześniej przykryty dachem jednospadowym, w latach dwudziestych XX wieku zastąpiony szczytem z trójkątnym frontonem. Łukowy kształt otworów okiennych został zapożyczony z architektury kamiennej. Nawę i apsydę łączy wspólny płaski strop. W kościele znajdują się trzy ołtarze z końca XVIII w. w stylu wczesnego klasycyzmuː główny z obrazem Matki Bożej Gudogajskiej i dwa boczne św. Kazimierza i Najświętszego Serca Pana Jezusa. Organy mają rokokowe ozdoby. Na początku XX wieku w narożniku kamiennego ogrodzenia wybudowano wolnostojącą drewnianą dzwonnicę. Przypisy Linki zewnętrzne Kościół Nawiedzenia NMP w Gudogaju na stronie internetowej radzima.org Kościół Nawiedzenia NMP w Gudogaju na stronie internetowej globustut.by. globustut.by. [zarchiwizowane z tego adresu (2021-01-21)]. Sanktuarium w Gudogaju na stronie internetowej kresy.pl Sanktuarium w Gudogaju na stronie internetowej karmel.pl
Усадьба Ширинов

Усадьба Ширинов (Германовичская усадьба) — историческое здание и дворцово-парковый комплекс конца XVIII века в Германовичах, памятник архитектуры (номер 212Г000834). Расположена на северо-западной окраине агрогородка, на берегу Дисны. История В 1782 году деревню Германовичи у графа Юзефа Гильзена купил Игнатий Ширин. Он начал возводить усадьбу, а завершилось строительство при его сыне Устине. В советское время в усадебном доме разместилась школа. Сейчас в усадьбе расположен Художественно-этнографический музей имени Язепа Дроздовича. Архитектура Каменный усадебный дом построен в стиле классицизма. Он двухэтажный, прямоугольный в плане. На фасаде два боковых ризалита с треугольными фронтонами. Главный вход в дом, оформленный двухколонным портиком, находится в одном из ризалитов. Такой же портик есть и на другом ризалите. Фасад первого этажа рустован. Центральная часть фасада второго этажа оформлена трёхчетвертной колоннадой тосканского ордера. По центру фасад венчает прямоугольный аттик. На дворовом фасаде ризалитом выделена центральная часть. Планировка здания анфиладная, изначальные интерьеры не сохранились. Частично сохранилась планировка пейзажного парка, спускавшегося от дома к реке. В ансамбль входят каменные служебные постройки, расположенные к северо-востоку от дома, декорированные в утрированных формах классицизма. Примечания Литература Архітэктура Беларусі: Энцыклапедычны даведнік / Беларус. Энцыкл.; Рэкал.: А. А. Воінаў і інш. — Мн.: БелЭн, 1993. — 620 с. — 10 000 экз. — ISBN 5-85700-078-5. Кулагин А. Н. Германовичская усадьба // Белорусская ССР: Краткая энциклопедия. В 5-ти т. Т. 4 / Ред. колл.: П. У. Бровка и др. — Мн.: Гл. ред. Белорус. Сов. Энциклопедии, 1981. — Т. 4. — 712 с. — 50 000 экз. (руск.)
Cerkiew Zmartwychwstania Pańskiego w Klecku

Cerkiew Zmartwychwstania Pańskiego — prawosławna cerkiew parafialna w Klecku, w dekanacie kleckim eparchii słuckiej Egzarchatu Białoruskiego Patriarchatu Moskiewskiego. Historia Dawny kościół dominikański pod wezwaniem Zwiastowania Najświętszej Maryi Panny fundacji księcia Stanisława Kazimierza Radziwiłła, zbudowany w 1683 w stylu barokowym. Zamieniony na cerkiew (pod wezwaniem Zmartwychwstania Pańskiego) w drugiej połowie XIX wieku. Po II wojnie światowej nieczynny, był w nim warsztat mechaniczny. W 1994 pobieżnie wyremontowany i przekazany prawosławnym, mimo że o jego zwrot ubiegali się również katolicy. Przypisy
Воскресенська церква (Клецьк)

Воскресенська церква, колишній Костел Благовіщення і домініканський монастир — пам'ятка барокової архітектури в центрі міста Клецьк Мінської області. Історія Колишній домініканський монастир був заснований в 1683 році скарбником Новогрудським Єжи Казимиром Булгаком і його дружиною Кларою з Галтовських. У тому ж році дерев'яний костел замінений на кам'яний, освячений 6 червня 1684 року. У 1832 році костел було відібрано у домініканців православними, які найменували його Спасо-Воскресенською церквою. У 1854 році церква відремонтована за рахунок князя Льва Радзивілла (був створений дерев'яний іконостас на 13 ікон). За радянських часів церкву закрили, в ній був розміщений філіал механічного заводу. 2000 року церква відновила свою діяльність у лоні Слуцької єпархії Російської православної церкви. Архітектура Нава (у плані — витягнутий прямокутник) і вівтарна апсида з напівциркульним завершенням накрита високим спільним дахом. З півночі — невелика ризниця. Головний фасад вирішений як об'ємна пластина і розділена карнизом (нижче рівня карнизу нави) на дві рівні за висотою частини. Масивні четверикові вежі спочатку завершувалися пологими, потім високими чотирисхилими шатрами (верхи зруйновані), торець даху закривався трикутним фронтоном, по висоті майже рівним з вежами. Фасади ритмічно розчленовані широкими пілястрами, пластика головного фасаду збагачена нішами, фронтончиками, скульптурою і ліпленням. Будинок монастиря домініканців На сході за костелом розташована двоповерхова прямокутна в плані кам'яна будівля монастиря, накрита вальмовим дахом. Фасади ритмічно розчленовані широкими лопатками і прямокутними віконними прорізами. Планування галерейне з торцевими сходами у два марші. Перекриття приміщень, галерей і підвалів склепінні. З 1795 року при монастирі існувала школа на десять студентів шляхетського походження і шпиталь (заснований М. Адаховським). У монастирі діє інтернат. Костел і монастир — пам'ятки республіканського значення. Література Архітэктура Беларусі. Энцыклапедычны даведнік. — Мінск, 1993. Габрусь Т. В. Мураваныя харалы: Сакральная архітэктура беларускага барока / Т. В. Габрусь. Мн.: Ураджай, 2001.— 287 с.: іл. ISBN 985-04-0499-X, с. 133-134. Праваслаўныя храмы Беларусі: энцыклапедычны даведнік / А. М. Кулагін; [рэдакцыйны савет: Г. П. Пашкоў, Л. В. Календа]. — Мінск: Беларуская Энцыклапедыя, 2007. — 653 с. 2000 экз. ISBN 978-985-11-0389-4. Посилання Уваскрасенская царква [Архівовано 10 квітня 2016 у Wayback Machine.], сайт православної архітектури Білорусі
Kościół Niepokalanego Poczęcia Najświętszej Maryi Panny w Kościeniewiczach

Kościół Niepokalanego Poczęcia Najświętszej Maryi Panny w Kościeniewiczach – kościół parafialny w Kościeniewiczach na Białorusi. Historia Murowany kościół został wybudowany w miejscu drewnianego staraniem rektora grodzieńskiego jezuity o. Kazimierza Wazgirda. Budowę rozpoczęto w 1763 roku, w 1780 dokonano konsekracji. Świątynia została spalona podczas okupacji niemieckiej przez partyzantów. Po II wojnie światowej budynek odbudowano z inicjatywy proboszcza ks. Stanisława Żuka. W 1991 roku poświęcono plebanię i intronizowano figurę Matki Bożej Fatimskiej w głównym ołtarzu, czego dokonał ks. bp Aleksander Kaszkiewicz. W 2013 roku obchodzono 250-lecie istnienia kościoła. Biełposzta wydała z tej okazji pocztówkę, na której umieszczono wizerunki kościoła. Architektura Budynek zbudowano w stylu późnego baroku, na planie prostokąta i nakryto wysokim dwuspadowym dachem, nad częścią ołtarzową umieszczono dach czterospadowy. Ściany wykończone zostały płaskimi pilastrami. Fasadę główną zakończono frontonem z attyką z półkolistym otworem okiennym. Fronton ozdobiono wolutami, pilastrami i wielowarstwowym gzymsem. Portal wejściowy i otwory okienne są łukowate. Do elewacji wschodniej przylega przybudówka, nakryta stromym dwuspadowym dachem z barokowym frontonem z attyką nad wejściem. Wnętrze nakryto stropem skrzynkowym. Podłoga pokryta została kolorową mozaiką. Ściany zdobią dwuwarstwowe pilastry. Ołtarz ma symetryczną kompozycję z dużą półkolistą niszą pośrodku, ozdobioną sześcioma półkolistymi kolumnami z jońskimi kapitelami, podtrzymującymi piętrowy gzyms. Pomiędzy kolumnami znajduje się malowana gipsowa rzeźba. Do niskich drewnianych chórów prowadzą boczne schody. Przy kościele znajduje się XIX-wieczna drewniana dzwonnica oraz kamienne ogrodzenie z bramą. Przypisy Linki zewnętrzne Parafia Niepokalanego Poczęcia Najświętszej Maryi Panny w Kościeniewiczach na stronie catholic.by Kościół Niepokalanego Poczęcia Najświętszej Maryi Panny w Kościeniewiczach na stronie internetowej radzima.org
Храм Непорочного Зачатия Пресвятой Девы Марии (Костеневичи)

Храм Непорочного Зачатия Пресвятой Девы Марии (бел. Касцёл Беззаганнага Зачацця Найсвяцейшай Дзевы Марыі) — католический храм в деревне Костеневичи, Минская область, Белоруссия. Относится к Вилейскому деканату Минско-Могилёвского архидиоцеза. Памятник архитектуры в стиле позднего барокко, построен в середине XVIII века. Храм включён в Государственный список историко-культурных ценностей Республики Беларусь. История В 1658 году владелец здешних мест Павел Лесковский отписал Костеневичи виленской коллегии иезуитов. В 1662 году иезуиты построили здесь деревянный костёл, который был освящён во имя св. Игнатия Лойолы. В 1763 году на месте прежнего деревянного был возведён каменный храм в стиле позднего барокко, освящённый на этот раз в честь Непорочного Зачатия Пресвятой Девы Марии. После 1773 года когда орден иезуитов был временно распущен, храм был передан епархиальному духовенству. В конце XIX века число прихожан составляло около 5 тысяч человек, перед второй мировой войной, когда Костеневичи входили в состав межвоенной Польши их число выросло до 6 тысяч человек. В 1886 году настоятелем Костеневичского прихода был ксендз Венцеслав Завадский. В 1915 году настоятелем Костеневичского костела Вилейского деканата был Генрих Хвастецкий. В 2013 году в Белоруссии была выпущена марка, посвящённая 250-летию храма. Архитектура Католическая церковь в Костеневичах имеет прямоугольное основное пространство, накрытое высокой двускатной крышей с вальмами над алтарной частью. Стены отделаны плоскими пилястрами. Главный фасад завершён аттиковым фронтоном сложной формы с полуциркульным оконным проёмом. К восточному фасаду присоединена пристройка, выполняющая роль ризницы, которая накрыта крутой двускатной крышей с аттиковым барочным фронтоном над входом. Внутреннее пространство перекрыто коробчатым потолком. Пол выложен цветной мозаикой, стены изнутри отделаны двухслойными пилястрами. Алтарь симметричной композиции с большой полуциркульной нишей в центре украшен шестью полукруглыми колоннами с ионическими капителями, которые поддерживают многоярусный карниз. Алтарь украшен гипсовой раскрашенной скульптурой, оригинальное убранство алтаря не сохранилось. На невысокие деревянные хоры ведет боковая лестница Храмовая территория окружена каменной оградой. Главный вход оформлен брамой (воротами) с тремя арками. В стороне от храма стоит деревянная прямоугольная в плане колокольня. Примечания Ссылки О храме на сайте Католической церкви в Белоруссии Сайт globustut.by Архивная копия от 26 марта 2016 на Wayback Machine radzima.org
Kościół św. Stanisława w Dołhinowie

Kościół św. Stanisława w Dołhinowie – kościół parafialny w Dołhinowie na Białorusi. Wybudowany w połowie XIX w. w stylu późnego klasycyzmu. Historia W 1853 roku kosztem parafian i staraniem ks. Józefa Lwowicza wzniesiono murowaną świątynię. W 1965 roku został zamordowany proboszcz ks. Kazimierz Doroszkiewicz. Parafia została bez księdza, ale parafianom udało się obronić świątynię przed zamknięciem. W kościele gromadzili się ludzie na wspólną modlitwę bez księdza, a w latach 90. XX wieku przywrócono normalne funkcjonowanie kościoła. Za kościołem znajduje się opuszczony budynek byłej plebanii. Architektura Budynek jest trójnawową, bezwieżową bazyliką z wysoką półkolistą apsydą i dużymi półkolistymi oknami. Kompozycja budynku jest symetryczna. Główną fasadę wyróżnia potężny portyk z czterema kolumnami porządku doryckiego, zakończony trójkątnym frontonem. Płaszczyzny ścian połączone są w narożach płaskimi listwami, uzupełnionymi rozbudowanym wielowarstwowym gzymsem biegnącym po obwodzie budynku. Prostokątne otwory okienne zdobią profilowane sztukaterie. Portale wejściowe środkowy i boczne zakończone łukowato, drzwi płycinowe. We wnętrzu ściany zdobią pilastry z kapitelami. W świątyni znajduje się 5 ołtarzy, ołtarz główny wykonany jest w stylu klasycyzmu. Nad narteksem znajdują się chóry z organami. W wystroju zastosowano elementy rokokowe - złocenia, rzeźby i snycerka. Obok kościoła stoi kwadratowa, parterowa, drewniana dzwonnica pod dwuspadowym czterospadowym dachem, zakończona żeliwnym krzyżem. Teren kościoła otoczony jest kamiennym płotem, centralne wejście wykonane jest w formie trójdzielnej bramy w ogrodzeniu. Przypisy Linki zewnętrzne Parafia św. Stanisława w Dołhinowie na stronie internetowej catholic.by Kościół św. Stanisława w Dołhinowie na stronie internetowej radzima.org Dołhinów na stronie vedaj.by Dołhinów na stronie internetowej globustut.by
Храм Святого Станислава (Долгиново)

Церковь Святого Станислава (бел. Касцёл Святога Станіслава) — католический храм в агрогородке Долгиново, Минская область, Белоруссия. Относится к Вилейскому деканату Минско-Могилёвского архидиоцеза. Памятник архитектуры, построен в 1853 годах в стиле позднего классицизма. Храм включён в Государственный список историко-культурных ценностей Республики Беларусь. История Католический приход в Долгиново основан в 1553 году, в том же году в местечке возведён деревянный костёл. В 1610 году священник Исаак Солакай перевёз из Вильно в Долгиново икону Пресвятой Девы Марии. После трёхлетнего пребывания в Долгиново в 1613 году икона была передана бернардинскому монастырю в Будслав, где впоследствии широко прославилась как Будславская икона Божией Матери. Во время русско-польской войны 1654—1667 годов храм в Долгиново сгорел. В 1660-е годы на средства князя Друцкого-Соколинского была построена новая деревянная церковь. В 1704 году Кароль и Ева Друцкие-Соколинские возвели на месте прежнего новый храм, также деревянный. Эта церковь была освящена во имя святого Станислава. В 1766 году в Долгинове была униатская церковь. В начале XIX века храм сгорел во время пожара, некоторое время роль приходского костёла выполняла маленькая часовня. В 1853 году на средства прихожан было возведено каменное здание храма, существующее поныне . В XIX веке число прихожан храма превышало 5000 человек, В 1886 году настоятелем Долгиновского прихода был ксендз Антоний Коленда. В 1915 году настоятелем Долгиновского костела был Иосиф Жеро, который являлся также деканом Вилейского деканата, викарным ксендзом -был Иосиф Байко. Накануне Второй мировой войны число прихожан составляло около 7200 человек В годы Великой Отечественной войны настоятель храма Казимир Дорошкевич помогал евреям скрываться от нацистов. В 1965 году о. Дорошкевич был убит бандитами, храм остался без священника, но прихожанам удалось отстоять церковь от закрытия. Люди собирались в церкви для совместной молитвы без священника, а в 90-е годы XX века нормальное функционирование церкви было восстановлено. Архитектура Храм св. Станислава трёхнефный, базиликального типа, без башен, с высокой полукруглой апсидой. Композиция здания — симметричная. Главный фасад оформлен мощным портиком с четырьмя колоннами дорического ордера. Портик завершён треугольным фронтоном, над которым укреплён крест. Фасады членятся угловыми плоскостными пилястрами, опоясаны развитым многослойным карнизом. Прямоугольные оконные проёмы отделаны профилированными наличниками. Пространство поделено на три нефа четырьмя колоннами, высота боковых нефов меньше высоты главного. Всего в храме 5 алтарей, главный алтарь выполнен в стиле классицизма. Над нартексом расположены хоры с органом. Декор интерьера содержит черты стиля рококо. Справа от храма находится отдельно стоящая деревянная одноярусная колокольня. Колокольня квадратная в плане, завершена покатой, четырёхскатной крышей. Церковная территория обнесена каменной оградой, центральный вход выполнен в виде трёхарочных ворот в ограде. Примечания Ссылки О храме на сайте Католической церкви в Белоруссии Сайт globustut.by radzima.org
Церковь Святых Петра и Павла (Изабелин)

Церковь Святых апостолов Петра и Павла (бел. Касцёл Святых апосталаў Пятра і Паўла) — католический храм в деревне Изабелин, Гродненская область, Белоруссия. Относится к Волковысскому деканату Гродненского диоцеза. Памятник архитектуры переходного периода от барокко к классицизму, построен в 1778 году, как кальвинистский храм. Храм включён в Государственный список историко-культурных ценностей Республики Беларусь. История В XVII столетии, когда Изабелин принадлежал роду Сапег здесь был построен католический костёл (не сохранился). В XVIII веке имение перешло к роду Грабовских, которые исповедовали кальвинизм. В 1778 году граф Грабовский выстроил в Изабелине каменный кальвинистский храм, который также использовался для богослужений лютеранами. В 1935 году, когда Изабелин был в составе межвоенной Польской Республики в деревне был основан католический приход, которому было передано здание бывшего кальвинистского храма. В 1968 году церковь закрыта советскими властями, в 1989 году возвращена католикам. После реставрации повторно освящена 29 июня 1993 года. Сейчас в храме располагается приход Богоматери Неустанной помощи. Архитектура Петропавловская католическая церковь представляет собой прямоугольный в плане объём с большой полукруглой апсидой, которые накрыты общей двускатной крышей. В силуэте доминирует одноярусные четвериковая колокольня со срезанными углами и покатым шатровым покрытием. Симметрия главного фасада подчеркнута низким прямоугольным входным проёмом и высоким арочным окном над ним. Боковые фасады почти лишены декора, элементы которого (филёнки, розетка, крестовые и прямоугольные ниши) сосредоточены на фронтоне главного фасада. Здание опоясано по периметру карнизом упрощённого профиля. При входе расположен небольшой нартекс, за которым стоят две массивные гранёные колонны, поддерживающие хоры. Алтарное пространство в апсиде отделено от главного объёма аркой и тремя ступенями. Историческое декоративное убранство интерьера не сохранилось. Литература А. М. Кулагін. Каталіцкія храмы Беларусi. — Мінск: 2008. ISBN 978-985-11-0395-5 Примечания Ссылки О храме на сайте Католической церкви в Белоруссии Сайт globustut.by Архивная копия от 28 апреля 2015 на Wayback Machine radzima.org
Церковь Вознесения Девы Марии (Красное)

Церковь Вознесения Пресвятой Девы Марии (бел. Касцёл Унебаўзяцця Найсвяцейшай Дзевы Марыі) — католический храм в деревне Красное, Беларусь. Относится к молоденченскому деканату Минско-Могилёвского архидиоцеза. Памятник архитектуры в стиле неоготика, построен в 1908—1911 годах. Храм включён в Государственный список историко-культурных ценностей Республики Беларусь. История Католический приход в селении Плебань (3 км к югу от Красного) был основан около 1500 года. В 1500 году великий князь Александр Ягеллончик заложил в селении деревянный католический храм. Это строение сгорело во время русско-польской войны 1654—1667 года. В 1695 году на старом месте был построен новый деревянный храм, освящённый во имя Вознесения Пресвятой Девы Марии. Храм располагался в деревне Плебань, но обслуживал также и католиков Красного. В 1800 году началось строительство каменного здания храма, которое растянулось до 1858 года. После подавления восстания 1863 года этот храм был отобран у католиков и передан православным. Сразу после появления в 1905 году царского манифеста «Об укреплении начал веротерпимости» оставшиеся без храма католики Красного в короткий срок получили разрешение на строительство и собрали необходимую сумму. С 1908 по 1911 шло строительство каменного храма в неоготическом стиле уже непосредственно в Красном, по окончании строительства он был освящён под историческим именем Вознесения Пресвятой Девы Марии. В 1915 году настоятелем Красненского костела Вилейского деканата был Павел Сенкевич. Католическая церковь в Красном никогда не закрывалась и продолжала оставаться действующей весь советский период истории. В 1946 - 1961 гг. - настоятелем храма был ксёндз И.Ф. Морсангер. В 1988—1990 годах проходила реставрация церкви. Архитектура Церковь Вознесения — трёхнефая однобашенная базилика с пятигранной апсидой и боковыми ризницами. В центре главного фасада находится трехъярусная четвериковая колокольня, укрепленная угловыми ступенчатыми контрфорсами с пинаклями и завершенная высоким шпилем. Главный вход оформлен стрельчатым порталом, над которым расположено круглое окно-роза. Боковые фасады ритмично расчленены сдвоенными узкими стрельчатыми окнами, нишами и ступенчатыми контрфорсами в простенках. Двускатная крыша над алтарной частью с небольшой башенкой. Перекрытие внутреннего пространства — сводчатое, поддерживается четырьмя колоннами. Примечания Литература А. М. Кулагін. Каталіцкія храмы Беларусi. — Мінск: 2008. ISBN 978-985-11-0395-5 «Каталіцкія святыні. Мінска-Магілёўская архідыяцэзія. Частка I». Тэкст и фота Аляксея Яроменкі. Мінск, «Про Хрысто», 2003 год. 256 с. ISBN 985-6628-37-7 «Архітэктура Беларусі. Энцыклапедычны даведнік». Мінск, «Беларуская Энцыклапедыя імя Петруся Броўкі», 1993 год. 620 стар. ISBN 5-85700-078-5 Ссылки Сайт храма О храме на сайте Католической церкви в Белоруссии radzima.org