NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Kościół Trójcy Przenajświętszej w Gierwiatach

Kościół Trójcy Świętej w Gierwiatach – kościół parafialny w Gierwiatach. Należy do parafii Trójcy Przenajświętszej w Gierwiatach. Historia Pierwszy drewniany kościół w Gierwiatach ufundował biskup wileński Jan przed 1536 roku. Popadł on w ruinę i w 1621 biskup Eustachy Wołłowicz ufundował nowy, również drewniany p.w. Trójcy Św. Spłonął on w 1736 r. W latach 20. XIX w. kosztem kolatora Macieja Domeyki dokonano generalnego remontu kościoła. W 1860 Kazimierz Domeyko ufundował murowaną dzwonnicę i w 1862 r. remont budynku. Kolejny przeprowadzono w latach 1894-1895. Trzy lata później kościół został rozebrany. Na jego miejscu w latach 1899–1903 w wzniesiono nowy w stylu neogotyckim. Świątynia została poświęcona 8 września 1904 roku. Ze względów formalnych projekt firmowany był przez wileńskiego architekta gubernialnego Aleksieja Połozowa, w istocie był dziełem inż. Ignacego Olszewskiego, brata miejscowego proboszcza (był prawdopodobnie autorem modyfikacji projektu). Projekt był inspirowany wyglądem Bazyliki Katedralnej św. Michała Archanioła i św. Floriana Męczennika w Warszawie. Podczas budowy kościoła, koło zaścianka Gibirdy, na pd. wsch. od Gierwiat uruchomiono cegielnię, by produkowała cegły specjalnie dla świątyni. Z okolicy dostarczano tysiące kurzych jaj dziennie, które oprócz wapna, dodawano do zaprawy murarskiej. Główne środki na budowę pochodziły od Wacława Domeyki i jego matki Anieli z Naruszewiczów Domeykowej. Jej zięć Stanisław Popławski, ofiarował dachówkę na pokrycie kościoła, którą przywieziono z Niemiec. W 1933 wyremontowano wieżę. Istotne remonty przeprowadzono w latach 1982-1990. W 1950 roku władze sowieckie aresztowały proboszcza ks. Stanisława Chodykę i zesłały do łagru, przez co kościół był zamknięty do 1951. Opis Dzwonnica kościoła ma wysokość 61 metrów (według innych źródeł 64), co czyni go najwyższym na Białorusi. Od północy do kościoła przylega park z rzeźbami Apostołów i kolumną z figurą św. Michała Archanioła. Przy kościele znajdują się charakterystyczne dla Litwy, bogato rzeźbione, drewniane krzyże. Nabożeństwa w kościele odbywają się w językach białoruskim, polskim i litewskim. Odbywają się tutaj koncerty organowe. Architektura W kościele znajdują się organy z 1882 firmy Floriana Ostromęckiego z Wilna. Zostały zbudowane z elementów organów przeniesionych z kościołów w Ostrowcu i Szumsku, które zostały zamknięte w 1866 w ramach represji po powstaniu styczniowym. Galeria Zobacz też Lista najwyższych kościołów na Białorusi Przypisy Linki zewnętrzne Kościół Św. Trójcy w Gierwiatach na stronie internetowej radzima.org Film o kościele Św. Trójcy w Gierwiatach na portalu You Tube (biał.)
Церква Святої Трійці (Гервяти)

Церква Святої Трійці (біл. Касцёл Святой Тройцы) — католицький храм в агромістечку Гервяти Гродненської області, Білорусі. Відноситься до Островецького деканату Гродненської дієцезії. Побудований у 1899—1903 роках в неоготичному стилі. Пам'ятник архітектури, включений до Державного списку історико-культурних цінностей Республіки Білорусь. Історія Католицький прихід в Гервятах заснований в 1526 році, тоді ж був побудований невеликий дерев'яний храм. У 1899—1903 році на його місці архітектором Вацлавом Міхневичем зведено величний кам'яний храм. Згідно з літописами щодня на будівництві працювало понад 70 осіб, за селом спеціально побудували цегельний завод, де робили високоякісну цегла для храму. Вапно виготовляли з вапняку, що добували в річці Лоша, для міцності у вапняний розчин додавали яйця, які збирались тисячами у місцевих селян. Черепицю для даху привозили з Німеччини. Висота дзвіниці — 61 м, Гервятський костел входить до трійки найвищих храмів Білорусі і є одним з найкращих зразків неоготичного стилю в країні. Архітектура Церква Святої Трійці — характерний приклад неоготичного стилю. Храм має три нави і невеликий трансепт, нефи відділені один від одного двома рядами по п'ять колон у кожній. Апсида за пресвітерієм відсутня. Характерним елементом архітектури храму служать багатоступінчасті контрфорси, що переходять у аркбутани. Стіни храму прорізані вузькими стрілчастими віконними прорізами в нішах. Перед храмом стоять кілька дерев'яних хрестів з оригінальною різьбою, характерною для литовських храмів. Навколо храму розбитий ландшафтний парк з рідкісними декоративними рослинами і фігурами апостолів. Храм називають «маленькою Швейцарією» і «білоруським Нотр-Дамом». Згідно з рядом опитувань, він визнаний найкрасивішим костелом Білорусії. Література А. М. Кулагін. Каталіцкія храми Беларусі. — Мінск: 2008. ISBN 978-985-11-0395-5 «Гервяты, Троїцький костел» //Архітэктура Беларусі. Энцыклапедычны даведнік". Мінск, «Беларуская Енциклапедия ім'я Петруся Броўкі», 1993 рік. [Архівовано 5 березня 2016 у Wayback Machine.] ISBN 5-85700-078-5 Примітки Посилання Про храм на сайті Католицької церкви в Білорусії [Архівовано 11 квітня 2016 у Wayback Machine.] https://globustut.by/gervyaty/ [Архівовано 1 грудня 2010 у Wayback Machine.] radzima.org [Архівовано 23 травня 2020 у Wayback Machine.] Диво в Гервятах [Архівовано 4 серпня 2020 у Wayback Machine.] Гервяти: маленька Швейцарія [Архівовано 16 травня 2020 у Wayback Machine.] Інтер'єр храму на Google Street View
Church of Saint Nicholas, Svir

The Church of Saint Nicholas (Belarusian: Касцёл Святога Мікалая) is a Catholic church in Svir, Minsk Region, Belarus. It was built in 1653, then destroyed during the Russo-Polish War of 1654–1667. History Grand Duchy of Lithuania According to records, the first donations for the altar in Svir were made as early as in 1411 by the local Count Petr Petkovich Svirsky. In 1452 the wooden church was built by order of Ivan Svirsky. The church received 100 ha (250 acres) of croplands, Lake Tusha with a mill and several villages. On August 1, 1472, the nephew of Ivan Svirsky, Senka Romanovich, donated money to build a new altar in the church. In 1490 and 1503 more generous donations were made by local noble families. Polish–Lithuanian Commonwealth In 1577 Count Jan Bolesławowicz Świrski, a Calvinist, established a Calvinist parish in the church. In 1598 the Jesuits sued the local Calvinists and got back all the church's property. In 1644 they started the construction of a new stone church. It was consecrated in 1653 but soon destroyed in the Russo-Polish war of 1654–1667. 20th century Between 1903 and 1908, the new church was constructed on the site of the destroyed one. The National Historic Archive of Belarus has documents dated 1923–1940 regarding births, deaths, and weddings. The Soviet authorities closed the church on March 4, 1961, and dismantled the pipe organ. In 1981 a branch of the Smorgon factory occupied the building. On May 31, 1982, four crosses were taken off the church. In 1985 three church bells were sold for scrap. The parish managed to save one of the bells, which is currently displayed near the church. References
Iglesia de San Miguel Arcángel (Luzhki)

La iglesia de San Miguel Arcángel (en bielorruso: Касцёл Св. Арханёла Міхала y Лужках; en polaco: Kościół św. Michała Archanioła) es un edificio religioso que pertenece a la Iglesia católica y se localiza en Luzhki, Bielorrusia.​ Historia El 24 de agosto de 1741, el propietario de Luzhki, el castellano de Pólotsk, Walerian Żaba, fundó una iglesia y un monasterio para la orden de los escolapios.​ La iglesia fue construida de ladrillo entre los años 1744-1756. En 1832, después del fracaso del Levantamiento de Noviembre, el colegio con su escuela de 6 grados fue cerrado, el monasterio fue disuelto y los monjes fueron expulsados. En 1835 la iglesia fue abandonada, pero en 1843 la iglesia fue reconstruida como templo ortodoxo y el monasterio fue destruido.​ El 8 de septiembre de 1851, la iglesia fue consagrada por el obispo de Vilna, Wacław Żyliński. Con el establecimiento de la Segunda república polaca, la Iglesia volvió a la iglesia católica. Tras pasar a manos de la Unión Soviética, la iglesia fue cerrada en 1949 y en el edificio pasó a almacenarse fertilizantes.​ En 1988 la iglesia fue devuelta a los católicos y, tras una renovación, reabrió sus puertas en 1990. Arquitectura La iglesia fue construida en barroco de Vilna con rasgos característicos y una gran riqueza escultórica decorativa.​ La bóveda está decorada con ornamentos y pinturas. El altar mayor estaba decorado con figuras de madera que han sido destruidas. Sobre la entrada hay un coro con balaustrada ondulada. Galería Referencias Enlaces externos
Kościół św. Michała Archanioła w Łużkach

Kościół św. Michała Archanioła w Łużkach – kościół parafialny (po pijarski) w Łużkach. Historia 24 sierpnia 1741 roku właściciel majątku Łużki, kasztelan połocki Walerian Żaba ufundował kościół i klasztor dla Zgromadzenia Księży Szkół Pobożnych – Pijarów. Kościół został wybudowany z cegły w latach 1744–1756. W 1832 r. (wg innych źródeł w 1833 r.), po upadku powstania listopadowego, zamknięto kolegium z 6 klasową szkołą, skasowano klasztor i wygnano zakonników. Ok. 1835 r. kościół był opuszczony. W 1843 r. kościół przebudowano na świątynię prawosławną, a klasztor zniszczono. 8 września 1851 r. kościół poświęcił biskup wileński ks. Wacław Żyliński (wg tablicy znajdującej się w kościele). Po odzyskaniu niepodległości przez Polskę, świątynia wróciła w ręce katolików. W 1949 r. kościół zamknięto. W budynku kościoła przechowywano nawozy sztuczne. W 1988 r. świątynię zwrócono katolikom i po odnowieniu ponownie otwarto w 1990 r. Architektura Kościół ma status pomnika architektury późnego baroku z charakterystycznymi cechami i bogactwem dekoracyjnej rzeźby. Sklepienie ozdobione jest ornamentami i malowidłami. Ołtarz główny ozdobiony był drewnianymi figurami, które uległy zniszczeniu. Nad wejściem znajduje się chór z falistą balustradą. Linki zewnętrzne Strona catholic.by Kościół św. Michała Archanioła na stronie internetowej radzima.org Kościół i parafia katolicka Świętego Michała Archanioła na stronie internetowej radzima.net
Церковь Михаила Архангела (Лужки)

Церковь Святого Михаила Архангела (бел. Касцёл Святога Міхала Арханёла) — католический храм в агрогородке Лужки, Витебская область, Беларуси. Относится к Шарковщинскому деканату Витебского диоцеза. Памятник архитектуры в стиле виленского барокко, построен в 1744—1756 годах. Храм включён в Государственный список историко-культурных ценностей Республики Беларусь (код 212Г000839). История В 1741 году полоцкий каштелян Валериан Жаба пригласил в Лужки монахов из ордена пиаристов, которые открыли здесь коллегиум. В 1744—1756 году монахи возвели каменный храм Михаила Архангела. После Польского восстания 1830 года монастырь пиаристов, как и многие другие католические монастыри на территории современной Белоруссии, был закрыт. Церковь Архангела Михаила в 1843 году переоборудовали под православную церковь. В 1886 году была свободной вакансия настоятеля Лужского католического прихода Дисненского деканата. После Второй мировой войны храм был закрыт, здание переоборудовано под склад минеральных удобрений. В 1988 году храм возвращён Католической церкви. После реставрации Михайловский храм вновь стал действующим. Архитектура Лужковский храм — один из ярких образцов виленского барокко. Храм однонефный, перекрыт цилиндрическим сводом с распалубками. Неф заканчивается большой полукруглой апсидой, которая ниже основного объёма храма и накрыта отдельной шатровой крышей. По бокам апсиды находятся две низкие симметричные ризницы, накрытые односкатными крышами. Две четырёхъярусные башни главного фасада расположены не в одной плоскости с ним, а повёрнуты под углом. Своды храма украшены орнаментом и живописью. Главный алтарь украшали позолоченные деревянные скульптуры апостолов в стиле рококо (сохранилась лишь одна, ныне в Полоцком музее). Над входом находятся хоры, огражденные волнистым парапетом. Литература Габрусь Т. В. «Мураваныя харалы: сакральная архітэктура беларускага барока». Мінск, «Ураджай», 2001 год. ISBN 985-04-0499-X. Архітэктура Беларусі. Энцыклапедычны даведнік". Мінск, «Беларуская Энцыклапедыя імя Петруся Броўкі», 1993 год. 620 стар. ISBN 5-85700-078-5 Касцёл Святога архангела Міхаіла і кляштар піяраў // Кулагін, А.М. Каталіцкія храмы на Беларусі / А.М. Кулагін. - Мн., 2008. – С. 198-199.. ISBN 978-985-11-0395-5 Касцёл Святога Міхаіла Архангела ў в. Лужкі // Памяць: Шаркаўшчынскі раён : гісторыка-дакументальныя хронікі гарадоў і раёнаў Беларусі / уклад. Л.М. Лабачэўская ; маст. Э.Э.Жакевіч. - Мн., 2004 – С. 446. Міхайлаўскі касцёл // Збор помнікаў гісторыі і культуры Беларусі. Віцебская вобласць / рэдкал.: С.В. Марцэлеў [і інш.]. – Мн., 1985. – С. 461. Примечания Ссылки О храме на сайте Католической церкви в Белоруссии Сайт globustut.by Архивная копия от 6 октября 2014 на Wayback Machine radzima.org
Церковь Святого Николая (Геранёны)

Церковь Святого Николая (бел. Касцёл Святога Мікалая) — католический храм в деревне Геранёны, Гродненская область, Белоруссия. Относится к Ивьевскому деканату Гродненского диоцеза. Памятник архитектуры в стиле позднего барокко с элементами классицизма. Включён в Государственный список историко-культурных ценностей Республики Беларусь (код 412Г000293). История Католическая община была создана в Геранёнах в 1411 году, в 1529 году был выстроен каменный готический костёл на средства виленского воеводы Альбрехта Гаштольда. В 1537 году в этом храме состоялось венчание Станислава Гаштольда и Барбары Радзивилл. В середине XVIII века храм сгорел в мощном пожаре, с 1771 по 1779 год шла его реконструкция и перестройка в стиле позднего барокко. В 1859 году к храму были пристроены боковые ризницы, в 1883 году пристроен притвор и реконструирован главный фасад. В 1886 году настоятелем Геранёнского костёла был Эдуард Потц. В 1923 году реставрирован, а в 1934 году была выполнена роспись интерьера. Перед Второй мировой войной количество верующих в приходе превышала 4600 человек. Действовал костёл и при советской власти. В 1970-е гг. получил статус памятника архитектуры республиканского значения. Архитектура Храм Святого Николая построен в стиле барокко, в интерьере присутствуют черты классицизма. От готического костёла XVI века остались только общий план храма и контрфорсы на главном фасаде. Храм однонефный, основной объём прямоугольный в плане. К пресвитерию примыкает небольшая апсида со скошенными углами и две боковые ризницы. Главный объём накрыт двускатной крышей, стены прорезаны лучковыми оконными проёмами. Главный алтарь двухъярусный, расчленённый колоннами коринфского ордера и богато декорирован. Литература Каталіцкія храмы Беларусі: Энцыкл. даведнік / А. М. Кулагін; фатограф А. Л. Дыбоўскі. — 2-е выд.. — Мн.: БелЭн, 2008. — 488 с. ISBN 978-985-11-0395-5 Габрусь Т. В. «Саборы помняць усё. Готыка і рэнесанс у сакральным дойлідстве Беларусі». Мінск, 2007 г. ISBN 978-985-01-0714-5 Архітэктура Беларусі. Энцыклапедычны даведнік". Мінск, "Беларуская Энцыклапедыя імя Петруся Броўкі", 1993 год. ISBN 5-85700-078-5 Збор помнікаў гісторыі і культуры Беларусі / АН БССР. Ін-т мастацтвазнаўства, этнаграфіі і фальклору; Рэд. кал.: С. В. Марцэлеў (гал. рэд.) і інш. — Мн.: БелСЭ, [1984-1988]. Примечания Ссылки Костёл Святого Николая (Геранёны) на сайте Catholic.by (бел.) Костёл Святого Николая (Геранёны) на сайте Глобус Беларуси (рус.) Костёл Святого Николая (Геранёны) на сайте Radzima.org slowo.grodnensis.by
Церковь Святого Владислава (Субботники)

Церковь Святого Владислава (бел. Касцёл Святога Уладзіслава) — католический храм в деревне Субботники, Гродненская область, Беларусь. Относится к Ивьевскому деканату Гродненского диоцеза. Памятник архитектуры в стиле неоготики. Включён в Государственный список историко-культурных ценностей Республики Беларусь. История Католическая община была создана в Субботниках в 1545 году. Современное здание храма из красного кирпича в неоготическом стиле было построено в 1904—1907 годах на средства графов Владислава и Янины Умястовских. В Великую Отечественную войну частично разрушен, в 1947 году восстановлен. Архитектура Храм имеет прямоугольный в плане основной объём длиной 30 метров, шириной — 20 и высотой 32 метра. Храм накрыт двускатной крышей, над главным фасадом — высокая трёхъярусная башня с шатровым завершением. Стены расчленены контрфорсами. Внутри храм поделён колоннами на три нефа, главный неф существенно шире боковых и заканчивается пресвитерием и пятигранной апсидой. В крипте костёла — усыпальница графов Умястовских, где похоронен и строитель храма — Владислав Умястовский. Литература А. М. Кулагін. Каталіцкія храмы Беларусi. — Мінск: 2008. — ISBN 978-985-11-0395-5 Архітэктура Беларусі. Энцыклапедычны даведнік". Мінск, «Беларуская Энцыклапедыя імя Петруся Броўкі», 1993 год. ISBN 5-85700-078-5 Примечания Ссылки Храм на сайте Католической церкви в Белоруссии Сайт globustut.by Архивная копия от 28 сентября 2013 на Wayback Machine radzima.org
Церковь Святого Фаддея (Вишнево)

Костёл Святого Фаддея (бел. Касцёл Святога Тадэвуша) — католический храм в агрогородке Вишнево, Гродненская область, Беларусь. Относится к Сморгонскому деканату Гродненского диоцеза. Памятник архитектуры; построен в 1811—1820 годах в стиле классицизма. Включён в Государственный список историко-культурных ценностей Республики Беларусь. История Каменный католический храм в стиле классицизма был построен в 1820 году на средства тогдашних владельцев Вишнева Сулистровских. В 1863 году после подавления освободительного восстания под руководством Кастуся Калиновского переделан в православную церковь. Тогда же над алтарной частью была достроена башня. После окончания Советско-польской войны в 1921—1939 годах Вишнево входило в состав межвоенной Польши, здание храма было возвращено католикам и отреставрировано в 1935 году. В 1939 году, после продвижения частей Красной армии на запад к границе, определенной советско-германским договором, Вишнево оказалось на территории Белорусской ССР. После Второй мировой войны костёл властями БССР не закрывался и продолжал оставаться действующим. Архитектура Церковь представляет собой прямоугольное в плане здание, накрытое двускатной черепичной крышей. Над квадратной в плане алтарной частью — надстроенная в 1866 году башня с шатровым покрытием. Главный фасад оформлен четырёхколонным портиком с треугольным фронтоном. На тимпане фронтона и над входом — полуциркульные оконные проемы. Боковые стены расчленены от уровня пола глубокими нишами, в которых располагаются прямоугольные оконные проемы. Алтарная часть выше основной, отделена от основного объёма храма двумя полуколоннами дорического ордера. Алтарная часть освещается тремя прямоугольными оконными проемами в башне и одним полуциркульным над алтарём. С обеих сторон алтарной части располагаются небольшие ризницы. Винтовая лестница ведет на хоры, поддерживаемые четырьмя колоннами дорического ордера. По периметру зала проходит карнизный пояс. В интерьере храма выделяется алтарный образ «Святой Иосиф с Младенцем Иисусом», написанный Яном Дамелем в 1811 году. В 2013 году образ был отреставрирован. Кроме этой иконы Дамель написал для вишневского костёла ещё и образ Святого Фаддея (Тадеуша), но он погиб в Первую мировую войну. На некотором расстоянии от храма расположена отдельная двухъярусная четвериковая башня-колокольня под шатровой крышей. Первый ярус выложен бутовым камнем. Литература А. М. Кулагін. Каталіцкія храмы Беларусi. — Мінск: 2008. ISBN 978-985-11-0395-5 Примечания Ссылки О храме на сайте Католической церкви в Беларуси Сайт globustut.by Архивная копия от 27 января 2009 на Wayback Machine radzima.org
Kościół św. Anny w Mosarzu

Kościół św. Anny w Mosarzu – kościół parafialny w Mosarzu. Jest jednym z niewielu na terenie Białorusi kościołów czynnych nieprzerwanie od czasu fundacji. Historia Kościół ufundował w 1792 r. kasztelan połocki hrabia Robert Brzostowski i jego żona Anna Brzostowska, właściciele Mosarza. Nazwany został na cześć fundatorki. 8 marca 1792 r. przeznaczyli na ten cel 1000 złotych. Fundusz został zatwierdzony 13 marca 1792 r. edyktem biskupa wileńskiego ks. Ignacego Massalskiego. Budynek wzniesiono w stylu klasycystycznym. Na fasadzie znajdował się napis "Dom mój domem modlitwy", zniszczony po II wojnie światowej. W 1851 r. świątynię konsekrował biskup wileński ks. Wacław Żyliński. W okresie zaborów próbowano wprowadzić liturgię w języku rosyjskim, później władze chciały zmienić kościół w prawosławną cerkiew, lecz nie udało się to z powodu oporu wiernych. Po odzyskaniu przez Polskę niepodległości, w 1922 r. odnowiono kościół. Podczas II wojny światowej kościół był otwarty. Po wojnie bezskutecznie próbowano go zamknąć. W latach 1961–1988 w parafii nie było proboszcza, lecz wierni mimo prześladowań, zbierali się w kościele na modlitwie. W latach 90. XX w. kościół odnowiono, założono park przed świątynią z rzeźbami, uporządkowano cmentarz, zbudowano stacje drogi krzyżowej, kopię kaplicy Matki Bożej Ostrobramskiej w Wilnie, w 2003 r. wzniesiono stacje drogi różańcowej i grotę Matki Bożej z Lourdes. Zbudowano także dom parafialny. 15 sierpnia 2005 r. uroczyście odsłonięto pomnik św. Jana Pawła II. Relikwie św. Justyna W bocznej kaplicy kościoła znajdują się relikwie św. Justyna. Relikwie przywiózł do Polski z Rzymu starosta zarzecki Antoni Koszczyc. Otrzymał je od papieża Benedykta XIV podczas pielgrzymki w 1754 r. Początkowo znajdowały się w kościele jego fundacji w Starym Miadziole. W 1832 r., po kasacie zakonu karmelitów po powstaniu listopadowym i zamknięciu kościoła, relikwie potajemnie wywieziono do kościoła w Nowym Miadziole w obawie przed profanacją. W 1838 r. córka Antoniego Koszczyca Anna, za zgodą władz kościelnych i świeckich przywiozła je do kościoła w Mosarzu, ponieważ tu mieszkała jej córka hrabina Barbara Brzostowska. Na początku lat 20. XX wieku rozpoczęła się batalia o relikwie między karmelitami ze Starego Madzioła, a kościołem mosarskim, posiadającym relikwie już od 90 lat. Po wielu staraniach, pismach i rozważaniach, decyzją Rady Dóbr Archidiecezji Wileńskiej z 1928 roku, relikwie pozostały w kościele św. Anny. W tym samym roku przeniesiono je z głównego ołtarza do bocznej kaplicy. Architektura Przypisy Linki zewnętrzne Kościół św. Anny na stronie internetowej radzima.org Historia Mosarza na stronie internetowej ziemia lidzka
Церковь Вознесения Девы Марии (Желудок)

Церковь Вознесения Пресвятой Девы Марии (бел. Касцёл Унебаўзяцця Найсвяцейшай Панны Марыі) — католический храм в городском посёлке Желудок Гродненской области Беларуси. Относится к Щучинскому деканату Гродненского диоцеза. Памятник архитектуры в стиле позднего классицизма, построен в 1853 (по другим данным в 1854) году. Храм включён в Государственный список историко-культурных ценностей Республики Беларусь. В некоторых источниках именуется успенским храмом. Это название также корректно, в Католической церкви Успение Богородицы и Её Вознесение вспоминаются в рамках одного праздника. История Католическая община в Желудке появилась в 1490 году. В то же время здесь был построен первый костёл по инициативе Казимира IV. Современное здание в стиле классицизм построено в 1853 году из бутового камня и кирпича по проекту Кароля Подчашинского. Архитектура Успенский храм имеет прямоугольный в плане объём с полукруглой апсидой, двумя боковыми ризницами и трансептом. Храм накрыт двускатной крышей. Главный фасад украшен треугольным фронтоном и массивным четырёхколонным портиком дорического ордера. До начала XX века над главным фасадом возвышалась восьмигранная шатровая колокольня и такая же по форме, но меньших размеров башенка над алтарной частью. Под алтарём храма находится крипта с захоронениями, среди прочих здесь похоронен гродненский староста Антоний Тизенгауз. Примечания Литература «Архітэктура Беларусі. Энцыклапедычны даведнік». Мінск, «Беларуская Энцыклапедыя імя Петруся Броўкі», 1993 год. стр. 211. ISBN 5-85700-078-5. Ссылки О храме на сайте Католической церкви в Белоруссии Сайт globustut.by Архивная копия от 26 июня 2009 на Wayback Machine radzima.org