NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Уселюб

Усе́люб — агромістечко в Новогрудському районі Гродненської області Білорусі. Адміністративний центр Уселюбської сільради. Населення 717 осіб (2000). Знаходиться за 15 км на північ від Новогрудка, на автомобільній дорозі Новогрудок — Ів'є. Історія Перша письмова згадка про Уселюб датується 1422 роком, уміщається на печатці Яна Немири. У 1433 великий князь Сигізмунд Кейстутович підтвердив надання маєтку родові Немировичів. У XV ст. засновано костел. У першій половині XVI ст. маєток спільно посідали Немировичі та їх родичі Щити, пізніше — воєвода полоцький С. Довойно. За адміністративно-територіальною реформою 1565—1566 років Уселюб увійшов у склад Новогрудського повіту Новогрудського воєводства. По смерті С. Довойна в 1571 р. маєток перейшов його вдові Барбарі Соломерецькій, яка 1576 продала його Миколаю Радзивіллу Рудому. У 1576—1642 костел було перероблено на кальвіністський збір. З 1713 Уселюб знаходився у володінні О. Новосельського, потім М. Ф. Радзивілла, у 1746 перейшов до його сина Альбрехта, а в 1790-ті — до О. М. Патея. Унаслідок другого поділу Речі Посполитої (1793) Уселюб опинився в складі Російської імперії, у Новогрудському повіті. 1861 Уселюб став центром волості. 1884 тут збудували церкву. 1886 у містечку було 108 дворів, існувала волосна управа, 2 церкви, 2 каплиці, костел, синагога, 2 крамниці, 2 заїзні двори. За Ризьким мирним договором (1921) Уселюб опинився в складі міжвоєнної Польської Республіки, де став центром ґміни Новогрудського повіту. 1939 р. Уселюб увійшов у склад БРСР, де 12 жовтня 1940 став центром сільради. Статус поселення було понижено до села. Станом на 2000 тут було 198 дворів. Населення XIX століття: 1830 — 338 чоловіків, з них шляхти 3, духовного стану 1, міщан-юдеїв 58, міщан-християн і селян 325, жебраків 1; 1886 — 730 осіб; 1897 — 1255 осіб. XX століття: 1921 — 736 осіб; 2000 — 717 осіб. Світлини Примітки Література Энцыклапедыя гісторыі Беларусі : у 6 тамах / рэд. кал.: Г. П. Пашкоў (галоўны рэд.), М. В. Біч, Б. І. Сачанка і інш.; мастак Э. Э. Жакевіч — Мінск : Выд. «Беларуская Энцыклапедыя імя Пятруся Броўкі», 1993—2003. — ISBN 5-85700-073-4. Wsielub // Słownik geograficzny Królestwa Polskiego. — Warszawa : Druk «Wieku», 1895. — Т. XIV. — S. 65. (пол.)
Свято-Георгиевская церковь (Витебск)

Свято-Георгиевская церковь — православный храм в Витебске. Построен в 1990-е годы по проекту архитектора Ю. Г. Соколовского, основой стало здание бывшего пожарного депо. Настоятель — протоиерей Николай Коляда. Открыта в 1997 году. На первом этаже находится церковь Святого Николая Чудотворца, на втором — церковь покровителя воинов Святого великомученика Георгия Победоносца. Относится к Алексеевскому благочинию г. Витебска. Архитектура В одном здании, несущем черты русского стиля, совмещены двупрестольный храм и церковная администрация. Центральный кубоподобный объём сооружения завершает четверик с восьмигранным световым барабаном, несущим купол лукоподобной формы. Двухъярусная четырёхгранная шатровая звонница размещена нетрадиционно — с правой стороны полукруглой апсиды. Плоскости фасадов разделены на два этажа маленькими арочными оконными проёмами. Перекрытие молитвенного зала нижней церкви, расчленённого двумя тройными аркатурами на 3 части (трапезная, собственно молитвенный зал, апсида, выделенная двухъярусным иконостасом), — бочкоподобное на металлических балках. Молитвенный зал основного храма, размещённого на втором этаже, перекрыт плоским потолком, в него открывается световой барабан. Прямоугольную апсиду выделяет двухъярусный деревянный иконостас. Примечания Литература Свято-Георгиевский храм — памятник в честь погибших воинов // Духовные святыни Витебщины = Geistliche heiligtuemer des Gebiest Witebsk / текст Н. И. Степаненко, В. Г. Синковец. — Витебск, 2007. — С. 4. Ссылки церковь св. Георгия на Глобус Беларуси Архивная копия от 22 июня 2009 на Wayback Machine
Sonichy

Sonichy (Belarusian: Сонічы, Polish: Sonicze) is a village in Grodno District, Grodno Region, in western Belarus. History In the interwar period, Sonicze, as it was known in Polish, was administratively located in the Augustów County in the Białystok Voivodeship of Poland. According to the 1921 census, population was entirely Polish by nationality and Catholic by confession. Following the invasion of Poland in September 1939, the village was first occupied by the Soviet Union until 1941, then by Nazi Germany until 1944, and then re-occupied by the Soviet Union, which eventually annexed it from Poland in 1945. Demographics References
Sonicze

Sonicze – wieś na Białorusi, położona w obwodzie grodzieńskim, w rejonie grodzieńskim, na północ od Sopoćkiń przy drodze do Kopciowa (Republika Litewska), na północnym brzegu Kanału Augustowskiego. Do ustalenia granicy w 1946 r. w województwie białostockim, powiat augustowski, gmina Wołłowiczowce. W 1827 r. była to wieś włościańska (chłopska) złożona z 13 domów i 74 mieszkańców. Staraniem kierownika szkoły (wówczas jeszcze rosyjskiej) Józefa Łucznika w 1991 r. uruchomiono tu pierwszą na dzisiejszej Białorusi polskojęzyczną szkołę podstawową. W pobliżu wsi Kanał Augustowski śluzą Czortek (nazwa od przysiółka położonego w zakolu rzeki Czarna Hańcza) wychodzi z naturalnego koryta rzeki i całkowicie sztucznym odcinkiem zmierza do Niemna. Przypisy Linki zewnętrzne Sonicze, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. XI: Sochaczew – Szlubowska Wola, Warszawa 1890, s. 73 .
Vishnyavyets, Minsk region

Vishnyavyets (Belarusian: Вішнявец, romanized: Višniaviec; Russian: Вишневец, romanized: Vishnevets) is an agrotown in Stowbtsy District, Minsk Region, Belarus. It serves as the administrative center of Vishnyavyets selsoviet. It is located 18 kilometres (11 mi) from Stowbtsy and 96 kilometres (60 mi) from the capital Minsk. In 1996, it had a population of 681. References
Wiśniowiec (obwód miński)

Wiśniowiec, Howiezna (biał. Вішнявец, Wiszniawiec; ros. Вишневец, Wiszniewiec) – agromiasteczko na Białorusi, w obwodzie mińskim, w rejonie stołpeckim. We wsi znajduje się barokowa cerkiew prawosławna pw. św. Jana Chrzciciela z XVIII wieku, przy której działa parafia. Historia Miejscowość została założona w XVIII wieku. Była wsią duchowną. W okresie II Rzeczypospolitej siedziba gminy Howiezna w powiecie nieświeskim, w województwie nowogródzkim. Demografia w 1921 przedstawiała się następująco: miasteczko Howiezna liczyło 257 mieszkańców, zamieszkałych w 46 budynkach, w tym 231 Białorusinów, 25 Polaków i 1 osobę innej narodowości. 227 mieszkańców było wyznania prawosławnego i 30 rzymskokatolickiego wieś Howiezna liczyła 363 mieszkańców, zamieszkałych w 68 budynkach, wyłącznie Białorusinów wyznania prawosławnego folwark Howiezna liczył 29 mieszkańców, zamieszkałych w 6 budynkach, w tym 24 Białorusinów i 5 Polaków. 24 mieszkańców było wyznania prawosławnego i 5 rzymskokatolickiego. W 1928 miejscowość liczyła 257 mieszkańców, znajdowały się tu także młyny. Po II wojnie światowej w granicach Związku Sowieckiego. Od 1991 w niepodległej Białorusi. Uwagi Przypisy Linki zewnętrzne Howiezna, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. III: Haag – Kępy, Warszawa 1882, s. 170 .
Visjnjavets

Visjnjavets (belarusiska: Вішнявец) är en agropolis i Belarus. Den ligger i Stoŭbtsy rajon i Minsks voblast, i den centrala delen av landet, 80 km sydväst om huvudstaden Minsk. Visjnjavets ligger 173 meter över havet och antalet invånare är 640. Natur Terrängen runt Visjnjavets är platt. Närmaste större samhälle är Stoŭbtsy, 15,0 km norr om Visjnjavets. Referenser Kommentarer Källor
Остров Мужества и Скорби

«Остров Мужества и Скорби» (бел. Востраў Мужнасці і Смутку, также «остров слёз») — мемориал, посвящённый белорусским воинам-интернационалистам, павшим в Афганистане в 1979—1989 гг. В войне принимало участие более 30 000 белорусов, из них погибло 789 человек, пропало без вести 12 человек, остались инвалидами 718 человек. Описание Комплекс расположен на искусственном острове на реке Свислочь, в самом центре Старого Минска, рядом с Троицким предместьем. Строительство было начато ещё в 1988 году, когда Афганская война ещё не закончилась. Полностью комплекс был открыт 3 августа 1996 года. В основу очертаний Храма положен первоначальный облик Храма Ефросиньи Полоцкой, такой, каким он был в XII веке. Сам мемориальный комплекс был возведен по проекту группы архитекторов и скульпторов под руководством Юрия Павлова, чья работа была признана лучшей по результатам конкурса. Попасть на остров можно по перекидному арочному мостику. Сразу на входе посетителей встречает бронзовая скульптура Божьей Матери, вмурованная в гранит. На этом камне — текст на белорусском: «Сынам, погибшим в Афганистане, возведен этот храм…» И дальше строки — «Чтобы зла не было ни на своей, ни на чужой земле…» Мемориальный комплекс задумывался как память всем белорусам, погибшим в военных действиях за пределами страны, в народе он символизирует память погибшим воинам-афганцам. Во многом благодаря тому, что в составе мемориала выделяется небольшая часовня, на стенах которой начертаны имена всех белорусов, павших в Афганистане. На стенах внутри часовни имена 771 погибшего воина-афганца. Это белорусы, уроженцы республики, и те, кто похоронен на белорусской земле. Также на острове располагаются скульптура маленького плачущего ангела, который по задумке архитекторов, символизирует безутешную скорбь по погибшим, и большие камни с высеченными на каждом из них названиями афганских провинций, где вели бои советские подразделения. Скульптура изображает маленького плачущего ангела, который, по задумке архитекторов, безутешно оплакивает погибших парней. Молодожёны Минска считают хорошей традицией возложить цветы к этому памятнику. Считается, что этот ритуал оградит новоиспечённого мужа от смерти и увечий в бою. А невесты трут член скульптуры. Считается, что благодаря этому ритуалу родится мальчик. Примечания Ссылки Негорюй И. В. Белоруссия. Остров слез. Поклонимся «Острову слез»! (недоступная ссылка) Сказка о Плачущем Ангеле (рус.). Минск старый и новый. Дата обращения: 9 августа 2021. Архивировано 9 августа 2021 года. Остров слез — Газета «Минский курьер» (рус.). Дата обращения: 9 августа 2021. Архивировано 31 января 2022 года.
Острів сліз

«Острів сліз» (рос. Остров слёз; біл. Востраў/Выспа слёз; офіційна назва: Острів мужності та скорботи, рос. Остров Мужества и Скорби, біл. Востраў Мужнасці і Смутку) — величний меморіал у столиці Білорусі місті Мінську на вшанування загиблих білоруських воїнів у Радянсько-афганській війні (1979—89). Розташування й загальні дані Комплекс розташований на штучному острові на річці Свіслочі у мінському середмісті біля Троїцького передмістя. Автори пам'ятника — скульптор Ю. Павлов та архітектори М. Корольов, Т. Корольова-Павлова, В. Лапцевич, Г. Павлова, А. Павлов, Д. Хомяков. Будівництво меморіалу було розпочато ще за СРСР 1988 року, тобто коли «Афганська» війна ще не завершилась. Повністю комплекс був відкритий 3 серпня 1996 року. Опис Потрапити на острів можна перекидним арковим містком. Вже на вході відвідувачів зустрічає бронзова ікона Божої Матері — ікона, вмурована в кам'яну брилу. На цьому камені — текст білоруською: «Синам, загиблим в Афганістані, зведено цей храм...» І далі рядки — «Щоб ли́ха не було ані на своїй, ні на чужій землі...». Сам пам'ятник являє собою меморіальну каплицю, в основу обрисів якої покладено первинний вигляд храму Єфросинії Полоцької, яким він був, імовірно, в XI столітті. У середині храму — на його стінах викарбувані імена всіх синів Бєларусі (загалом 771 ім'я), що полягли у війні в Афганістані. Біля кожного з прізвищ є невелика виємка, куди рідні загиблого під час відвідання можуть поставити запалену свічу. Внутрішня поверхня стін пам'ятника та його купол розписані картинами на біблійні сюжети, тут же зображення архангелів Михаїла та Гавриїла, що вважаються заступниками білоруського воїнства ще з часів Грюнвальдської битви. У центр хреста, що вивищується над храмом, вставлено рубін. Спеціально встановлений над долівкою ліхтар, освітлює хрест знизу. Сяючий рубін символізує кров Христа і кров загиблих воїнів. У центрі каплиці знаходиться Святе місце — тут у землю закладено дрібок афганської землі, рясно омитої кров'ю радянських солдатів, а також земля, привезена з їхніх могил за межами Білорусі; тут же зберігається капсула зі списком загиблих та зверненням до нащадків. До п'яти дзвонів прикріплені металічні струни, які гудуть на вітру, дзвонять дзвони Пам'яті за душами загиблих вояків-білорусів. До складу меморіалу «Острів сліз» входять також встановлені на острові скульптура «Янгола, що плаче» та величезні брили з накресленими на кожній з них назвами афганських провінцій, де вели бої радянські підрозділи. Посилання Острів сліз («Острів мужності та скорботи») [Архівовано 17 червня 2010 у Wayback Machine.] на www.minsk-old-new.com («Мінськ старий і новий. Мінськ у фотографіях.», + інфо) [Архівовано 2 лютого 2013 у Wayback Machine.] (рос.) Негорюй Ігор Валентинович Білорусь. Острів сліз на www.artofwar.ru (рос.) Хорошко Вікторо Схилимось перед «Островом сліз» // стаття від 4 серпня 2006 року у «Народная газета» (м. Мінськ) (рос.)
Astryna

Astryna or Ostrino is an urban-type settlement in Shchuchyn District, Grodno Region, Belarus. In 2015, its population was 1,847. As of 2025, it has a population of 1,529. The settlement is located 19 kilometres (12 mi) north-east from Shchuchyn and 47 kilometres (29 mi) east from Grodno. History Astryna was first mentioned in 1450. In 1921, its population of 1,572 included 1,067 Jews. During World War II, the city was occupied by German troops from June 1941 unil July 1944. An open ghetto was established in October 1941. There were also Jews from others villages, including Vasilishki or Dembrovo. Shortly after October 12, 1941, about 80 Jews from the ghetto were executed at the Jewish cemetery. There were also frequent, isolated shootings of Jews in the Jewish cemetery. At the end of October 1942, the ghetto was liquidated and the Jews transported to a transit camp in Kolbassino, south of Grodno. Initially jailed in the Kolbassino camp for about a month, with about 22,000 to 28,000 Jews from nearby communities, the Ostrino Jews were sent to the Auschwitz extermination camp at the end of November 1942. Remains at the Jewish cemetery were exhumed during the recent construction of a gas pipe. Notable people Harry Austryn Wolfson (1887–1974), historian and professor at Harvard University Notes References External links topographic maps (in Russian)
Astryná

Astryná (bielorruso: Астрына́; ruso: Острино Ostrino u Остры́на Ostryna; polaco: Ostryna; yidis: אַסטרין; lituano: Astryna) es un asentamiento de tipo urbano de Bielorrusia perteneciente al distrito de Shchuchyn de la provincia de Grodno. En 2017 tenía una población de 1731 habitantes.​ Se ubica a medio camino entre Grodno y Radun sobre la carretera P145. Al sur de Astryná sale la carretera P51, que lleva a Vawkavysk pasando por la capital distrital Shchuchyn.​ Historia Se conoce la existencia de la localidad en documentos desde 1487, cuando era un pueblo del Gran Ducado de Lituania, aunque según excavaciones aquí ya había un asentamiento eslavo en el siglo X. En 1641, Vladislao IV le concedió parcialmente el Derecho de Magdeburgo, incluyendo un mercado semanal. En la partición de 1795 pasó a formar parte del Imperio ruso, donde fue un típico shtetl de la Zona de Asentamiento, donde algo más de la mitad de los habitantes eran judíos; el resto de los habitantes eran principalmente ortodoxos, con pequeñas minorías de tártaros de Lipka y católicos. En 1921 se integró en la Segunda República Polaca, que en 1931 le dio el estatus de ciudad. En 1939 se integró en la RSS de Bielorrusia, que en 1940 lo clasificó como asentamiento de tipo urbano. La población judía desapareció en 1942, cuando los invasores alemanes trasladaron a casi todos los judíos locales a Auschwitz tras encerrarlos en un gueto.​​ Referencias
Astryna

Astryna (en biélorusse : Астрына) ou Ostrino (en russe : Острино ; en polonais : Ostryna) est une commune urbaine de la voblast de Hrodna ou oblast de Grodno, en Biélorussie. Sa population s'élevait à 1 731 habitants en 2017. Géographie Astryna est située à 19 km au nord-ouest de Chtchoutchyn et à 47 km à l'est de Hrodna/Grodno. Histoire La première mention du village d'Astryna remonte à 1450. Il était une possession royale aux XVe et XVIe siècles. En 1641, le roi de Pologne et grand-duc Ladislas IV Vasa donna à Astryna son autonomie urbaine — droit de Magdebourg — en 1641 ainsi que ses armoiries. Une église fut construite en 1667. Astryna fut intégrée à l'Empire russe à la suite de la deuxième partition de la Pologne en 1793. Après la Première Guerre mondiale, le traité de Riga rendit Astryna à la Pologne en 1921. Elle fut occupée par l'Armée rouge en septembre 1939 puis annexée par l'Union soviétique. Le 15 janvier 1940, Astryna devint une commune urbaine du raïon de Vassilichki, dans le cadre de la république socialiste soviétique de Biélorussie. En 1921, sur 1572 habitants, la communauté juive représente 1067 personnes. Pendant la Seconde Guerre mondiale, elle fut occupée par l'Allemagne nazie du 24 juin 1941 au 12 juillet 1944. Les Allemands obligent les Juifs de la ville et ceux de villages voisins à vivre dans un ghetto dès octobre 1941. Le 12 octobre, environ 80 Juifs seront assassinés dans le cadre de la Shoah par balles. D'autres exécutions de masse suivront. Quelques mois plus tard, le reste de la communauté locale sera déporté vers le camp d'extermination d'Auschwitz. Après la guerre, Azstryna fut un temps le centre administratif du raïon, puis fut rattachée au raïon de Skidal de 1960 à 1962 et enfin au raïon de Chtchoutchyn. Population Recensements (*) ou estimations de la population : Notes et références Liens externes (ru) Cartes topographiques Portail de la Biélorussie
Asztrina

Asztrina (Астрына, oroszul Острына) városi jellegű település Fehéroroszország Hrodnai területének Scsucsini járásában. A járási székhelytől 20 km-re északnyugatra, az Asztrinka partján fekszik. 1990-ben 2500 lakosa volt [1]. Scsucsin felé a P51-es, Voranava (84 km) és Hrodna (49 km) felé pedig a P145-ös főút biztosít összeköttetést. Fafeldolgozó ipar, tetőcserépgyártás. Első írásos említése 1450-ből való. 1641-ben kapott magdeburgi városi jogokat, ekkoriban a környék legjelentősebb települése volt. A 18. század végére már túlnyomórészt zsidó lakossága volt (ún. stetl településként). 1795-ben csatolták Oroszországhoz. 1875-ben egy tűzvész csaknem teljesen elpusztította. 1897-ben 2400 lakosa volt. 1919–1939 között Lengyelország Nowogródeki vajdaságához tartozott. 1939-ben a BSZSZK-hoz csatolták, a következő évben városi jellegű településsé nyilvánították. 1941. június 24. – 1944. július 12. között német megszállás alatt volt, zsidó lakosságának nagy részét megölték. 1954–1960 között a Vasziliski járás székhelye volt. Legfontosabb műemléke az 1875-ben épült Szpaszo-Preobrazsenszkaja-templom. A településen fennmaradt a régi zsinagóga épülete is. A Szt. Teréz-templom az 1990-es években épült. Leninnek és Alaiza Cetka költőnőnek, valamint a nemzetiszocializmus áldozatainak is áll itt emlékműve. Jegyzetek További információk Nevezetességek (oroszul) Történelem (angolul)
Astryna

De Wit-Russische plaats Astryna (Wit-Russisch: Астрына) of Ostrino (Russisch: Острино) is gelegen in de rayon Sjtsjoetsjynski in de oblast Grodno. Hemelsbreed is de afstand tussen Astryna en de regionale hoofdstad Grodno circa 48 kilometer. Historie De eerste vermelding van Astryna in historische documenten dateert uit 1450. In 1641 werd Astryna door de koning van Polen, Wladislaus Wasa, het Maagdenburgs recht toegekend, een vorm van stadsrecht. Ook verkreeg het toen een wapen waarop een zilveren toren met rood dak is afgebeeld, met daarboven een arm van een ridder met een zwaard in het hand. Na de tweede opdeling van het Pools-Litouws Gemenebest in 1793, werd Astryna toegekend aan het tsaardom Rusland. In 1921 werd de Vrede van Riga ondertekend, met als gevolg dat het opnieuw in Polen kwam te liggen. Het uitbreken van de Tweede Wereldoorlog betekende dat Astryna in de Wit-Russische Socialistische Sovjetrepubliek kwam te liggen, maar werd bezet door Nazi-Duitsland tussen 24 juni 1941 en 12 juli 1944. Nadien kwam Astryna opnieuw te liggen in de Sovjet-Unie, binnen de Wit-Russische SSR. Na het uiteenvallen van de Sovjet-Unie kwam het dan ook binnen het huidige Wit-Rusland te liggen. Galerij
Ostryna

Ostryna (biał. Астрына) – osiedle typu miejskiego na Białorusi w sielsowiecie Ostryna, w rejonie szczuczyńskim obwodu grodzieńskiego; 2,1 tys. mieszkańców (2010). Znajduje się tu parafialna cerkiew prawosławna pw. Przemienienia Pańskiego. Miasto królewskie położone było w końcu XVIII wieku w powiecie lidzkim województwa wileńskiego. Magdeburgię nadał król Władysław IV Waza w 1641 roku. W okresie II Rzeczypospolitej miejscowość była siedzibą wiejskiej gminy Ostryna. W 1662 pod Ostryną zginął hetman polny litewski Wincenty Aleksander Gosiewski. Podczas okupacji hitlerowskiej, w grudniu 1941 roku Niemcy utworzyli getto dla żydowskich mieszkańców. Przebywało w nim około 2000 osób. 1 listopada 1942 roku Niemcy ostatecznie zlikwidowali getto. Żydów wywieziono do obozu w Kiełbasinie. Przypisy Linki zewnętrzne Ostryna, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. VII: Netrebka – Perepiat, Warszawa 1886, s. 733 .
Острино

Острино, Остры́на (бел. Астрына) — городской посёлок в Щучинском районе Гродненской области Беларуси. Административный центр Остринского сельсовета. Численность населения — 1 529 человек (на 1 января 2025 года). География Посёлок расположен в 22 км от Щучина, 29 км от железнодорожной станции Рожанка на линии Мосты — Лида. Расположен на пересечении автодороги Гродно — Острино — Радунь — КПП Дотишки Р-145. Численность населения — 1 567 человек (на 1 января 2024). Этимология Острина, Острына, Острино. История Впервые упоминается в книге записей Литовской метрики в 1450 году. В 15—16 веках королевское владение, центр волости Трокского повета. Старосты Остринские: Федор Богданович Хрептович (1507—1509) Олександро Иванович Ходкевич (1520—1534) Василий Копоть (1565 Давид Солтан (1578) Ярослав Солтан (1586) Кристоф Андреевич Садовский (1596) Лев Иванович Сапега (с 1597 года) Бузук Юрий Александрович (с 2025 года) В 1641 году получило Магдебургское право. В 1641 году королём польским и великим князем ВКЛ Владиславом IV Ваза был основан герб и флаг Острино, которые являются официальной геральдикой по настоящее время. В 1667 году канцлер великий литовский Х. С. Пац построил здесь костёл. С 1763 года собственность Зенковичей. С 1921 года в составе Польши, с 1926 года центр гмины Щучинского повета, с 1931 года — город. С 1939 года в БССР, с 1940 года городской посёлок Василишковского района. В 1954—1960 годах центр этого района. С 20 января 1960 года в связи с упразднением Василишковского района в составе Щучинского района. С 23 мая 1962 года в Скидельском районе, с 25 декабря 1962 года в связи с упразднением Скидельского района в Щучинском районе. Население Численность населения — 1 529 человек (на 1 января 2025 года). Культура Дом культуры Литературный музей А. С. Пашкевич Достопримечательность Спасо-Преображенская церковь (1885) Костёл Святой Терезы Памятник Э. Пашкевич (1954) Галерея См. также Гетто в Острино Примечания Ссылки Щучинский райисполком Архивная копия от 7 мая 2012 на Wayback Machine Об Олександре Ходкевиче Архивная копия от 18 сентября 2020 на Wayback Machine Давид Солтан — Староста Остринский и другие. Архивная копия от 27 ноября 2018 на Wayback Machine