NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Колесино

Коле́сино (бел. Кале́сіна) — озеро в Ушачском районе Витебской области Белоруссии. Относится к бассейну реки Дива. Описание Озеро Колесино располагается в 30 км к востоку от городского посёлка Ушачи, к северу от заболоченного лесного массива. Площадь зеркала составляет 0,12 км². Длина — 0,68 км, наибольшая ширина — 0,23 км. Длина береговой линии — 1,62 км. Котловина вытянута с запада на восток. Северные склоны умеренно крутые, распаханные, высотой 8—9 м. Южные склоны невыраженные. Береговая линия слабоизвилистая. Берега низкие, в основном заболоченные, поросшие кустарником. Из озера вытекает ручей, впадающий в озеро Полозерье. Примечания Литература Иванов-Смоленский В. Г. Колесино // Все озёра Беларуси. Популярная иллюстрированная энциклопедия (электронная версия). — 2011. — Т. 4 (Кабак — Нюля).
Линец (озеро, Ушачский район)

Лине́ц (бел. Ліне́ц) — озеро в Ушачском районе Витебской области Белоруссии. Относится к бассейну реки Туровлянка. Находится в 19 км к востоку от городского посёлка Ушачи, в 1 км от к западу от деревни Загорье. Площадь поверхности составляет 0,08 км². Длина — 0,47 км, наибольшая ширина — 0,22 км. Длина береговой линии — 1,2 км. Озеро располагается посреди болота. Берега изобилуют зыбунами. Водоём существенно зарастает. Озёра Линец и Веркудское соединяются каналом. Примечания Литература Ліне́ц // Блакітная кніга Беларусі : Энцыклапедыя (бел.) / рэдкал.: Н. А. Дзісько і інш. — Мінск: БелЭн, 1994. — С. 220. — 10 000 экз. — ISBN 5-85700-133-1.
Линье (озеро)

Ли́нье (бел. Лі́нне) — озеро в Ушачском районе Витебской области Белоруссии. Относится к бассейну реки Ушача. Описание Озеро Линье расположено в 9 км к северо-западу от городского посёлка Ушачи. К юго-западу находится деревня Матырино, к юго-востоку — деревня Заозерье. Севернее водоёма расположено озеро Солонец, южнее — озеро Матырино. Площадь поверхности озера Линье составляет 0,083 км². Длина — 0,49 км, наибольшая ширина — 0,25 км. Длина береговой линии — 1,19 км. Наибольшая глубина — 3,1 м, средняя — 1,37 м. Объём воды в озере — 0,11 млн м³. Озеро окружено заболоченной поймой, поросшей кустарником. Берега низкие, также поросшие кустарником. В озеро Линье впадают два небольших ручья. Вытекают также два ручья, один из которых впадает в озеро Матырино, другой — в реку Ушача. Примечания
Небылово

Небылово (бел. Небылова) — озеро в Ушачском районе Витебской области Белоруссии. Относится к бассейну реки Туровлянка. Описание Озеро Небылово расположено в 14 км к востоку от городского посёлка Ушачи, приблизительно в 0,6 км к западу от деревни Слобода, в заболоченной низине. Площадь поверхности озера составляет 0,02 км². Длина — 0,21 км, наибольшая ширина — 0,14 км. Наибольшая глубина — 2,5 м, средняя — 1,07 м. Длина береговой линии — 0,56 м. Объём воды в озере — 0,02 млн м³. Водоём соединён с рекой Выдрица посредством канала. Примечания
Zdrawneva

Zdrawneva (Belarusian: Здраўнева; Russian: Здравнёво) was a manor house and estate in Belarus. It is located in the municipality of Ruba (Руба). The Ilya Yefimovich Repin museum at the Zdravniovo estate was set up in 1988. It is situated in the mansion that used to belong to the 19th-century Ukrainian and Russian artist, Ilya Repin (16 km from Vitebsk, 2 km from the Minsk — St Petersburg Highway). The father of the artist, Efim Repin, was buried in the nearby village of Sloboda. The museum contains numerous sketches, aquarelles, icons painted for Sloboda church, as well as photos, letters and books that used to belong to the artist. References Илья Репин. Картины и биография Шышанаў В. Невядомае Здраўнёва // Віцебскі сшытак. 2000. № 4. С.90-115. Шишанов В.А. РЕПИН И БЕЛАРУСЬ Шишанов В. Здравнёво. Исторический облик и музеефикация усадьбы Валерий Шишанов ЗДРАВНЁВО: ПОСЛЕ ОКТЯБРЯ 1917 Художественно-мемориальный музей И.Е. Репина (г.Чугуев) Шишанов, В. Там пела птица Сирин... / В.А. Шишанов // Столицы и усадьбы (С.-Петербург). - 2011. - №18. - May - June. - С. 12 - 18.[1] Шишанов, В. А. Здравнёвские работы И. Е. Репина в русской художественной критике конца XIX – начала ХХ в. / В. А. Шишанов // Творчество И.Е. Репина и проблемы современного реализма. К 170-летию со дня рождения: материалы Международной научной конференции / ред. кол. Т.В. Юденкова, Л.И. Иовлева, Т.Л. Карпова. – Москва: Гос. Третьяковская галерея, 2015. – С. 117–130. Шишанов, В. А. К истории продажи имения Софиевка (Здравнево) / В. А. Шишанов // Віцебскі край : матэрыялы ІX навукова-практычнай канферэнцыі «Віцебскі край», прысвечанай 85-годдзю ўтварэння Віцебскай вобласці, 23 лістапада 2023 г., Віцебск / уклад. Л. І. Рагачова ; рэдкал.: Т. М. Адамян (гал. рэд.) і інш. – Мінск, 2024. – Т. 9. – C. 312–315. External links Museum - manor I.E.Repin’s Zdravnevo Ilya Repin at Olga's Gallery Archived 2015-05-02 at the Wayback Machine
Muzej Marca Chagalla

Muzej Marca Chagalla nalazi se u Vitebsku u Bjelorusiji, a posvećen je slikaru Marcu Chagallu. Muzej se nalazi u kući u ulici Pokrovskaja, koju je sagradio umjetnikov otac početkom 20. stoljeća. Marc Chagall je ovdje proveo svoju ranu mladost. Govorio je o tom razdoblju svoga života u autobiografiji "Moj život". Muzej je otvoren 1992. i čuva ostavštinu iz obiteljskoga života Marca Chagalla na prijelazu 19. u 20. stoljeće, kao i kopije arhiva dokumenata i djela. U sklopu muzeja je i Umjetnički centar "Marc Chagall". Kontinuirano se organiziraju izložbe grafičkih djela Chagalla (litografije, ksilografije, bakrorezi, akvatinte). Muzejska zbirka posjeduje niz ilustracija za djelo Nikolaja Gogolja "Mrtve duše" (1923. – 1925.), niz litografija na temu Biblije, nastale 1956. i 1960., ciklus litografija u boji "12 plemena Izraela" (1960.) i druge radove Marca Chagalla.
Muzeum Marca Chagalla w Witebsku

Muzeum Marca Chagalla w Witebsku (biał. Віцебскі музей Марка Шагала) – centrum sztuki oraz dom-muzeum Marca Chagalla w Witebsku na Białorusi. Historia Muzeum składa się dwóch części: centrum sztuki założonego w 1992 i domu-muzeum, otwartego dla zwiedzających w 1997 roku. Dom został zbudowany przez ojca artysty na początku XX wieku, Marc Chagall mieszkał w nim w młodości. Podczas II wojny światowej budynek mocno ucierpiał od bombardowań i ognia. W 2002 roku przy centrum sztuki otwarto bibliotekę naukową, która dysponuje około 3500 książkami o Marcu Chagallu i sztuce w różnych językach. Zbiory Kolekcja domu-muzeum (ul. Pokrowskaja 11) obejmuje przedmioty codziennego użytku z przełomu XIX i XX wieku, pierwsze prace artysty oraz jego przedmioty osobiste, natomiast centrum sztuki (ul. Sowieckaja 25) na wystawie stałej prezentuje głównie prace graficzne Chagalla: litografie, drzeworyty, akwaforty, akwatinty, jest to jedna z większych światowych kolekcji Chagalla obejmująca około 300 jego prac. Galeria Przypisy
Музей Марка Шагала у Вітебську

Музей Марка Шагала у Вітебську (рос. Музей Марка Шагала ў Віцебску) — музейний заклад художньо-меморіального спрямування у Вітебську (Білорусь), присвячений життю та творчості Марка Шагала, заснований рішенням Вітебського міськвиконкому 23 жовтня 1991 року. 1994 року він був включений до міського Центру культури та дозвілля як структурний підрозділ, 1996 року став самостійним підрозділом відділу культури Вітебського міськвиконкому. 3 28 грудня 2007 року має назву культурна установа «Музей Марка Шагала у Вітебську»». Директор І. ​​С. Воронов. До складу музею входять Будинок-музей Марка Шагала і Арт-центр Марка Шагала. Основний фонд музею (2008 р.) має 4996 одиниць зберігання, а науково-допоміжний — 490 одиниць. Загальна площа експозиції — 294 м². Музей розміщений у 2 корпусах. Арт-центр Марка Шагала Мистецький центр Марка Шагала (вул. Путна, 2) відкрився 1992 року. У постійній експозиції графічні роботи М. Шагала, різьблення по дереву, офорти, акварелі, серія ілюстрацій до поеми-роману М. Гоголя «Мертві душі» (1923–25), серія кольорових літографій на тему Біблії, створена в 1956 та 1960 роках, серія «12 колін Ізраїлевих» (1960) та інші. У музеї також зберігається колекція друкованої графіки європейських художників-авангардистів (твори Ж. Міро, П. Пікассо, Ф. Леже та ін.). У Арт-центрі є наукова бібліотека, присвячена творчості М. Шагала та художників-авангардистів, що налічує понад 3,5 тисячі публікацій. Будинок-музей Марка Шагала Будинок музею Марка Шагала (вул. Покровська, 11) відкрився 1997 року і розміщується в будинку, зведеному батьком художника на початку 1900-х років. Тут Марк Шагал провів свої юнацькі роки; про цей період він писав в автобіографічній книзі «Моє життя». Демонструються предмети повсякденного життя містян на межі XIX-ХХ століть, а також копії архівних документів та робіт художника, які розповідають про його життя та життя сім’ї його батьків у Вітебську. Посилання Офіційний сайт музею [Архівовано 21 лютого 2011 у Wayback Machine.] (біл.) Музей Марка Шагала в Витебске / Belarus.by [Архівовано 13 серпня 2020 у Wayback Machine.] (біл.) ·
Perchurowo

Perchurowo (biał. Пярхурава, Piarchurawa; ros. Перхурово, Pierchurowo) – wieś na Białorusi, w obwodzie mińskim, w rejonie dzierżyńskim, w sielsowiecie Demidowicze, przy drodze republikańskiej R65. Historia W XIX i w początkach XX w. folwark położony w Rosji, w guberni mińskiej, w powiecie mińskim. Po I wojnie światowej pod administracją polską, w Zarządzie Cywilnym Ziem Wschodnich, w okręgu mińskim, w powiecie mińskim. W wyniku postanowień traktatu ryskiego znalazło się w granicach Związku Sowieckiego. W latach 1932–1937 w Polskim Rejonie Narodowym im. Feliksa Dzierżyńskiego. Od 1991 w niepodległej Białorusi. Przypisy Bibliografia Perchurowo, pow. miński, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. VII: Netrebka – Perepiat, Warszawa 1886, s. 950 . Mapa WIG Raków. [dostęp 2024-02-21]. (pol.). Publiczna Mapa Katastralna Republiki Białorusi. [dostęp 2024-02-21]. (ros. • biał.).
Перхурово (Минская область)

Перху́рово (бел. Пярхурава) — деревня в составе Демидовичского сельсовета Дзержинского района Минской области Беларуси. Деревня расположена в 24 километрах от Дзержинска, 17 километрах от Минска и 22 километрах от железнодорожной станции Фаниполь. История Известна со 2-й половины XVIII века, как деревня в Минском повете Минском воеводстве Великого княжества Литовского. После второго раздела Речи Посполитой, в 1793 году — в составе Российской империи. В 1800 году в деревне насчитывается 26 дворов, 153 жителя, шляхетская собственность в Минском уезде. В середине XIX века принадлежала помещику И. Володковичу в составе имения Старое Село. Во 2-й половине XIX века — начале XX века деревня в составе Старосельской волости Минской губернии. В 1897 году, по данным переписи населения в Перхурове насчитывалось 13 дворов, проживали 126 жителей. В 1908 году в застенки Перхурово-1 (12 дворов, 89 жителей), Перхурово-2 (13 дворов, 92 жителя). В 1917 году в Перхурове-1 насчитывается 27 дворов, проживали 116 жителей, в Перхурово-2 — 9 дворов, 67 жителей. С 20 августа 1924 года деревня в составе 2-го Нарейковского сельсовета (с 18 декабря 1925 года назывался Нарейковским) Койдановского района Минского округа, с 23 марта 1932 года в составе Сталинского сельсовета (до 14 мая 1936 года — польском национальном с/с), с 29 июня 1932 года Койдановский район стал именоваться Дзержинским. 31 июля 1937 года Дзержинский польский национальный район был упразднён, территория сельсовета передана в состав Заславского района. С 20 февраля 1938 года деревня в составе Минской области, с 4 февраля 1939 года в составе восстановленного Дзержинского района. В годы коллективизации был организован колхоз. В годы Великой Отечественной войны была оккупирована немецко-фашистскими захватчиками, с 28 июня 1941 по 6 июля 1944 года, на фронтах войны погибли 8 жителей деревни. С 8 апреля 1957 года находится в составе Демидовичского сельсовета. В 1960 году в деревне Перхурово проживали 128 жителей, входила в состав колхоза им. Фрунзе. В 1991 году насчитывается 9 хозяйств, 25 жителей. По состоянию на 2009 год в составе УП «Фрунзе», насчитывается 5 хозяйств, 8 жителей. Население Памятники истории В 500 метрах на юго-восток от юго-западной окраины деревни расположен курганный могильник, состоящий из 6 насыпей диаметром 9– 12 метров, высотой 1,2– 2,5 метра. Две насыпи повреждены ямами. Могильник был обнаружен в 1980 году и исследован в 1983 году археологом Юрием Зайцем. Источники Пярхурава // Гарады і вёскі Беларусі: Энцыклапедыя. Мінская вобласць (бел.) / рэд-кал.: Т.У. Бялова (дырэктар) і інш. / Інстытут мастацтвазнаўства, этнаграфіі і фальклору НАН Беларусі. — Минск: «Беларуская энцыклапедыя імя Петруся Броўкі», 2011. — Т. 8, ч. II. — С. 85—86. — 464 с. — 2000 экз. — ISBN 978-985-11-0554-6. Памяць: Гісторыка-дакументальная хроніка Дзяржынскага раёна (бел.). — Минск: БелТА, 2004. — 207 с. — ISBN 985-6302-64-1. Примечания
Plac Jubileuszowy w Mińsku

Plac Jubileuszowy (biał. Юбілейная плошча) – plac w rejonie centralnym Mińska, stolicy Białorusi. W 1826 w miejscu obecnego placu, a na ówczesnych obrzeżach miasta, mińscy katolicy wybudowali Pomnik Jubileuszowy upamiętniający 1500-lecie soboru nicejskiego I 325 r. Od niego plac otrzymał nazwę Jubileuszowego. Plac ograniczony jest przez ulice: Kalwaryjską, Romanowską Słobodę, Marytė Melnikaitė, Maksima Tanka i Rakowską. Otoczony jest przez sklepy, budynki mieszkalne i biurowe, w tym najwyższy budynek Mińska, mający 24 piętra i 90 m wysokości. Na samym placu znajdowało się kino „Białoruś”, które rozebrano w 2005, a w jego miejscu we wrześniu 2008 otwarto pierwszy na Białorusi multipleks kinowy o tej samej nazwie. Na placu znajdują się wyjścia ze stacji metra „Frunzeńska”. Linki zewnętrzne Plac Jubileuszowy. minsk-old-new.com. [dostęp 2010-01-09]. (ros.).
Юбилейная площадь (Минск)

Юбилейная площадь (бел. Юбілейная плошча) — площадь в Центральном районе города Минска. История В 1826 г. в этом месте, тогдашней окраине города, минскими католиками был установлен памятный знак в связи с 1500-летием Никейского собора (325 г.). Безымянная площадь запроектирована градостроительным планом Минска 1858 с существовавшим памятником "Юбилей". На протяжении своей истории площадь именовалась: Новое строение (1872, 1876, 1889) Юбилейная (1880, 1895, 1904--1919, 1923, 1926) Раковский базарчик (до 1896) 25 Октября (1919--1941, 1944--1955) Западная (Westplatz 1941--1944) Юбилейная (с 1952) Характеристика Площадь ограничена улицами Кальварийская, Романовская Слобода, Мельникайте, М. Танка, Раковская. Вокруг площади расположены магазины, жилые и офисные здания, среди которых самое высокое на начало 2008 г. строение Минска — 24-этажное здание высотой 90 метров (построено в 1983 году). На самой площади размещался кинотеатр «Беларусь» (1961), который был снесён в 2005 г.; в сентябре 2008 г. на этом месте был открыт кинотеатр-мультиплекс под тем же названием. На площади расположены выходы станции второй, красной, линии метро «Фрунзенская» построенной в 1990 году. А так же выход с третьей, зелёной, линии, станции Юбилейная площадь открытой в 2020 году. См. также Улицы Минска Примечания Ссылки Юбилейная площадь Панорама современного Минска. Карта Минска. Исторические места Минска
Radewicze

Radewicze (biał. Радзевічы, Radziewiczy) – wieś na Białorusi w rejonie kamienieckim obwodu brzeskiego. Miejscowość wchodzi w skład sielsowietu Wierzchowice. Do 11 grudnia 2012 roku miejscowość wchodziła w skład sielsowietu Kalenkowicze Wieś magnacka położona była w końcu XVIII wieku powiecie brzeskolitewskim województwa brzeskolitewskiego. W 1899 roku miejscowość należała do parafii w Wierzchowicach. Przypisy
Вербное (озеро, Беларусь)

Ве́рбное (Вербна; бел. Ве́рбнае во́зера) — озеро в Бешенковичском районе Витебской области Белоруссии. Относится к бассейну реки Улла. Описание Озеро расположено в 23 км к северо-западу от городского посёлка Бешенковичи, в 4 км к юго-западу от агрогородка Улла, приблизительно в 1,1 км к западу от деревни Фролковичи, посреди лесного массива. Площадь поверхности водоёма составляет 0,14 км². Длина — 0,5 км, наибольшая ширина — 0,35 км. Длина береговой линии — около 1,7 км. Наибольшая глубина — 12 м. Площадь водосбора — 7,5 км². Склоны котловины высотой до 8 м. Мелководье узкое, вдоль берегов песчаное, глубже илистое. Водоём подвержен зарастанию в умеренной степени. Из северной части озера вытекает ручей, впадающий в реку Улла. В южную впадает ручей, вытекающий из близлежащего безымянного озера. В озере обитают лещ, щука, плотва, линь, краснопёрка, окунь и другие виды рыб. Рекреационное использование Озеро Вербное входит в состав зоны отдыха «Улла». Организовано платное любительское рыболовство. Примечания
Ozero Torkli

Ozero Torkli (ryska: Озеро Торкли) är en sjö i Belarus. Den ligger i voblasten Vitsebsks voblast, i den norra delen av landet, 200 km norr om huvudstaden Minsk. Ozero Torkli ligger 131 meter över havet. I omgivningarna runt Ozero Torkli växer i huvudsak blandskog. Runt Ozero Torkli är det ganska tätbefolkat, med 72 invånare per kvadratkilometer. Kommentarer Källor
Лош (озеро)

Лош — озеро в Ушачском районе Витебской области Белоруссии. Относится к бассейну реки Выдрица. Расположено в 14 км к юго-востоку от городского посёлка Ушачи, в 1 км к северу от деревни Мосар. Площадь поверхности водоёма составляет 0,1 км². Длина — 0,16 км, наибольшая ширина — 0,08 км. Длина береговой линии — 0,4 км. Озеро со всех сторон окружено заболоченной поймой. Берега преимущественно низкие, песчаные, поросшие редколесьем и кустарником. На севере и юго-востоке из озера вытекают два ручья, впадающие в реку Вислововка. Примечания Литература Иванов-Смоленский В. Г. Лош // Все озёра Беларуси. Популярная иллюстрированная энциклопедия (электронная версия). — 2011. — Т. 4 (Кабак — Нюля).
Ambasada Łotwy w Mińsku

Ambasada Łotwy w Mińsku (biał. Пасольства Латвіі ў Мінску) – misja dyplomatyczna Republiki Łotewskiej w Republice Białorusi. Obecnie działalność ambasady jest zawieszona. Historia Łotwa uznała niepodległość Białorusi 8 stycznia 1992. Białoruś uznała zaś niepodległość Łotwy 22 stycznia 1992. Stosunki dyplomatyczne pomiędzy obydwoma krajami zostały nawiązane 7 kwietnia 1992. Pierwszy łotewski dyplomata rozpoczął pracę na Białorusi w 1992. Oficjalne otwarcie Ambasady Łotwy w Mińsku i mianowanie pierwszego ambasadora nastąpiło w 1993. 24 maja 2021 ambasador Einars Semanis został wezwany do Ministerstwa Spraw Zagranicznych Białorusi, gdzie władze białoruskie nakazały mu opuścić Białoruś w ciągu 24 godzin. Pozostałym łotewskim dyplomatom nakazano wyjechać z Białorusi w ciągu 48 godzin, z wyjątkiem jednej osoby, której zezwolono pozostać w celu opieki nad budynkiem ambasady. Wydarzenia te były spowodowane napięciami na linii Mińsk-Ryga, m.in. wypowiedziami prezydenta Łotwy Egilsa Levitsa potępiającymi działania białoruskich władz oraz z powodu zdjęcia przez ministra spraw zagranicznych Łotwy Edgarsa Rinkēvičsa i burmistrza Rygi Mārtiņša Staķisa, wywieszonej w Rydze z okazji odbywających się w tym mieście Mistrzostw Świata w Hokeju na Lodzie 2021 flagi państwowej Białorusi i zastąpienia jej historyczną flagą Białorusi, kojarzoną obecnie z opozycją wobec prezydenta Alaksandra Łukaszenki. Sankcje nie objęły Konsulatu Łotwy w Witebsku. Ambasadorzy Szefowie placówki oznaczeni kursywą nie posiadali tytułu ambasadora Agnis Tomass (1992 - 1993) Jānis Lovniks (1993 - 1997) Ingrīda Levrence (1997 - 2000) Egons Neimanis (2000 - 2004) Maira Mora (2004 - 2010) Mihails Popkovs (2010 - 2015) Mārtiņš Virsis (2015 - 2019) Einars Semanis (2019 - 2024) Inne placówki Łotwa posiada na Białorusi konsulat w Witebsku oraz konsulat honorowy w Mohylewie. Zobacz też stosunki białorusko-łotewskie Ambasada Białorusi w Rydze Przypisy Bibliografia Ambasada Łotwy w Mińsku. [dostęp 2020-10-31]. (łot. • ang. • ros. • biał.).
Academia de Dirección adjunta al Presidente de la República de Belarús

La Academia de Dirección adjunta al Presidente de la República de Bielorrusia (en ruso: Акаде́мия управле́ния при Президе́нте Респу́блики Белару́сь, transliterado como Akadémiya upravléniya pri Prezidénte Respúbliki Belarús) (en bielorruso: Акадэ́мія кірава́ння пры Прэзідэ́нце Рэспу́блікі Белару́сь), es la universidad principal en el sistema educativo nacional de la República de Bielorrusia y la institución principal de la educación en el sistema de la capacitación, la recapacitación y la superación profesional del personal en la esfera de la dirección. La academia fue fundada el 29 de enero de 1991; en 1995 adquirió oficialmente el estatus presidencial. En la estructura de la academia tiene 3 institutos: Instituto de Personal de dirección tiene 3 facultades, Instituto de Funcionario público tiene también 3 facultades, Instituto de Investigación Científica de Teoría y Práctica de Gestión pública. Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Academia de Dirección adjunta al Presidente de la República de Belarús. Portal oficial de la Academia de Dirección Archivado el 3 de marzo de 2012 en Wayback Machine.
Académie d'administration publique (Biélorussie)

L'Académie d’administration publique auprès du président de la république de Biélorussie (biélorusse : Акадэмія кіравання пры Прэзідэнце Рэспублікі Беларусь ; russe : Академия управления при Президенте Республики Беларусь ; anglais : Academy of Public Administration under the aegis of the President of the Republic of Belarus) est une université principale dans le système national d’éducation et de recherche de la république de Biélorussie et l'institution d’éducation et de recherche principale pour la formation, la rééducation et le perfectionnement professionnel des personnels dans la sphère de l’administration publique. Présentation L'Académie d’administration publique a été créée le 29 janvier 1991. En 1995, l'Académie d'administration publique est statutairement placée sous l’autorité du président de la République. L'Académie dispose de trois instituts : l’Institut des personnels de direction, qui a trois facultés ; l’Institut de la fonction publique, qui a lui aussi trois facultés ; le Centre de recherches de la théorie et la pratique de l’administration publique. Notes et références Voir aussi Lien externe (be + ru + en) Site officiel Portail des universités Portail de la Biélorussie
Akademia Zarządzania przy Prezydencie Republiki Białorusi

Akademia Zarządzania przy Prezydencie Republiki Białorusi (biał. Акадэмія кіравання пры Прэзідэнце Рэспублікі Беларусь, Akademija kirawannia pry Prezidencie Respubliki Biełaruś, ros. Академия управления при Президенте Республики Беларусь, Akadiemija uprawlenija pri Priezidientie Riespubliki Biełaruś) – państwowa uczelnia na Białorusi, główna placówka edukacyjna w kraju zajmująca się przygotowaniem, przekwalifikowaniem i podwyższaniem kwalifikacji kadr zarządzających i administracji publicznej. Uczelnia utworzona została 29 stycznia 1991 roku i podporządkowana jest Prezydentowi Republiki Białorusi. Koordynacja jej działalności prowadzona jest przez Administrację Prezydenta. Akademia otrzymała status prezydenckiej w 1995 roku. W skład akademii wchodzą 3 instytuty, w tym Instytut Teorii i Praktyki Administracji Państwowej, 6 wydziałów, 20 katedr, 9 centrów i 7 pododdziałów. Od kandydatów na studia wymagane jest zaliczenie centralizowanych egzaminów. Wydział Zarządzania dodatkowo wymaga odbycia rozmowy zawodowo-psychologicznej. Przypisy
Academia de Direção adjunta ao Presidente da República da Bielorrússia

A Academia de Direção adjunta ao Presidente da República da Bielorrússia (em bielorrusso: Belaruskaya Akademіya kіravannya pry Prezіdentse Respubliki Belarus) é uma instituição de ensino superior localizada na cidade de Minsk, capital da Bielorrússia. É a instituição líder de educação superior no sistema nacional de educação da República da Bielorrússia e a agência líder no sistema de ensino de formação, reconversão e formação avançada no domínio da gestão. A universidade foi criada em 29 de janeiro de 1991, no Instituto Nacional de gestores de formação intersetoriais. É subordinada ao Presidente da República da Bielorrússia. Age na coordenação das atividades realizadas pela Administração do Presidente da República. Em 1995, foi-lhe concedido o estatuto de um sistema presidencial. Referências