NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Лахва

Лахва (біл. Лахва, пол. Łachwa, їд. לאכווע) — село в Білорусі, у Лунинецькому районі Берестейської області. Орган місцевого самоврядування — Лахвенська сільська рада. Лежить приблизно за 80 кілометрів на схід від Пінська за 200 кілометрів на південь від Мінська. Історія Перша письмова згадка про село датується 1493 роком. Лахва належала Польщі до Другого поділу Польщі 1793 року. З 1793 по 1914 рр. Лахва належала Російській імперії. Під час Першої світової війни його окупували німці. Після Першої світової війни її захопила польська армія. У 1920-1939 роках Лахва знову належала Польщі (хоча поляки вже мали контроль у 1919 році, за винятком наступу радянських військ на Польщу). Після перемоги поляків у польсько-більшовицькій (російській) війні та підписання Ризького договору, у 1921 році було підтверджено, що Лахва залишиться у Польщі. Польський кордон з Радянським Союзом пролягав лише за 18 км на схід від Лахви. Варто зазначити, що польський Корпус охорони кордону "Лахва" знаходився у Лахві у міжвоєнний період. Євреї становили 61% жителів Лахви, поляки 34%, решта 5% (переважно білоруси).[джерело?] З вересня 1939 р. (після нападу СРСР на Польщу) По червень 1941 р. Лахва перебувала під окупацією СРСР і була приєднана до Білоруської Радянської Соціалістичної Республіки. З червня 1941 по 1944 рік під німецькою окупацією (німці створили одне з перших гетто на територіях, окупованих у 1941 році, а після її ліквідації вбили всю єврейську громаду), а потім з 1944 по 1945 рік знову під контролем СРСР визволення. Після підписання у 1945 р. Угоди СРСР про кордон з Польщею, Лахва потрапила до СРСР. Після цього польське населення було депортовано до нових кордонів Польщі. У 1945-1991 роках він належав СРСР, а з 1991 року належить незалежній Білорусії. Населення За переписом населення Білорусі 2009 року чисельність населення села становила 1286 осіб. Примітки Посилання Загальна інформація [Архівовано 21 серпня 2008 у Wayback Machine.] спогад Ісака Ліхтенштейна про повстання [Архівовано 10 грудня 2008 у Wayback Machine.] опір в невеликих гетто Східної Європи [Архівовано 23 листопада 2018 у Wayback Machine.] Фото села [Архівовано 21 липня 2011 у Wayback Machine.]
Església del Corpus Christi (Niasvij)

L'església del Corpus Christi (en belarús: Касцёл Цела Божага (Фарны)) és una església barroca localitzada a Niasvij, a Belarús. Va ser una de les primeres esglésies d'aquest estil arquitectònic construïdes a l'Europa de l'Est, i constitueix la cripta de la família reial Radziwiłł. Està inscrita com a Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO, dins el «Conjunt cultural, arquitectònic i residencial de la família Radziwill a Niasvij» des de l'any 2005. Història i arquitectura Va ser construïda entre el 1584 i el 1593 per l'arquitecte italià Gian Maria Bernardoni, un jesuïta establert a Polònia, per als membres del seu orde, tot just després de signar-se l'Unió de Lublin. Va seguir un estil barroc italià, inspirat en l'església del Gesù de Roma. L'església presenta una planta de tres naus amb un absis. Està coronada al centre per una cúpula sobre la qual s'alça una llanterna. La façana presenta dues plantes amb elements verticals i horitzontals. A l'interior de l'església hi ha forces guarniments arquitectònics i pintures a pared i sostre, decorant-la. L'altar major està coronat amb una representació de l'últim sopar de mitjans del segle xviii. Referències Bibliografia Piotrowski, Andrzej. Architecture of Thought. Minnesota: Univ Of Minnesota Press, 2011, p. 142-143. ISBN 0816673047. Enllaços externs Pàgina web oficial de l'església del Corpus Christi
Iglesia del Corpus Christi (Nesvizh)

La iglesia del Corpus Christi (en bielorruso: Касцёл Цела Божага (Фарны)) es una iglesia barroca localizada en Nesvizh, en Bielorrusia. Fue una de las primeras iglesias de este estilo arquitectónico construidas en la Europa del Este —en la entonces República de las Dos Naciones (1569-1795)— y conforma la cripta de la familia real Radziwiłł.​ Está inscrita como Patrimonio de la Humanidad de la Unesco, dentro del «Conjunto cultural, arquitectónico y residencial de la familia Radziwiłł» desde el año 2005.​​ Historia y arquitectura Fue construida entre los años 1584 y 1593 por el arquitecto italiano Giovanni Maria Bernardoni, un jesuita establecido en Polonia, para los miembros de su orden, poco tiempo después de firmarse la Unión de Lublin. Se edificó inspirándose en la iglesia del Gesù de Roma, siguiendo el estilo barroco italiano.​ La iglesia presenta una planta de tres naves con un ábside. Está coronada en el centro por una cúpula sobre la que se levanta una linterna. La fachada presenta dos plantas con elementos verticales y horizontales. El interior de la iglesia se encuentra profusamente decorado con elementos arquitectónicos y pinturas en pared y techo. El altar mayor está coronado con una representación de la última cena de mediados del siglo XVIII.​ Véase también Arquitectura barroca en Polonia Referencias Bibliografía Piotrowski, Andrzej (2011). Architecture of Thought. Minnesota: Univ Of Minnesota Press. p. 142-143. ISBN 0816673047. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia del Corpus Christi. Página web oficial de la iglesia del Corpus Christi
Église du Corpus Christi (Niasvij)

L'église du Corpus Christi (biélorusse : Касцёл Цела Божага, Kastsiol Tsela Bojaha ; russe : Костёл Тела Господня, Kostiol Tela Gospodnia) est une église catholique baroque située à Niasvij (ou Nesvij), aujourd'hui en Biélorussie. C'est une des premières églises baroques construites en Europe de l'Est (aux confins de l'Europe de l'Ouest). C'est la nécropole de la famille princière Radziwiłł et peut-être le seul exemple d'une nécropole familiale de ce rang en Europe de l'Est : le cercueil d'Antoine Radziwiłł, mort à Londres en 1999, y repose notamment parmi ceux de ses ancêtres. Elle est inscrite au patrimoine architectural de la Biélorussie. Elle se situe à cinq cents mètres du corpus du château de Niasvij en face des grilles d'entrée du parc. Histoire Cette église dédiée au Saint Sacrement, ou Corps du Christ, a été construite entre 1584 et 1593 par le frère jésuite Giovanni Maria Bernardoni (en) (1541-1605), architecte italien qui œuvra toute sa vie en Pologne, pour les jésuites de la région qui venaient d'y ouvrir un collège. C'est donc la première église construite par les Jésuites après que le royaume de Pologne et le grand duché de Lituanie se sont unis par l'union de Lublin. Elle est de style baroque primitif et s'inspire du Gesù à Rome (1584). L'ordre des jésuites, la Compagnie de Jésus, supprimé par le pape Clément XIV (1773) en Europe occidentale, ne fut pas inquiété en Russie, car le décret de suppression n'y fut pas promulgué, à la suite de la décision de l'impératrice Catherine II et du rattachement de la région à la Russie à la suite du premier partage de la Pologne en 1772. Les jésuites restèrent donc à Nesvij (Niasvij en biélorusse, Nieświeź en polonais) qui faisait partie de la Russie. Ils y demeurèrent jusqu'en 1826, date à laquelle ils durent quitter la région, après presque deux cent cinquante ans de présence. Architecture L'église se présente sur un plan basilical à trois nefs, avec une abside. Elle est couronnée en son milieu d'une coupole, dominée par une lanterne à bulbe. La façade de l'église se présente en une composition à deux étages avec des éléments verticaux et horizontaux. Les premiers montrent des pilastres élégants, les seconds différents types de corniches. Des lignes courbes, des niches pour des sculptures, des lunettes s'ajoutent au vocabulaire baroque de l'édifice. L'intérieur de l'église utilise à profusion pas de vis et peinture. Le maître-autel est décoré d'une représentation de la dernière Cène du milieu du XVIIIe siècle, date à laquelle la coupole a été restaurée. Sources (ru) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en russe intitulé « Фарный костел (Несвиж) » (voir la liste des auteurs). Bibliographie (fr) Witt Raczka, Aux confins de l'Europe de l'Est, volume I, L'Harmattan, Paris, 2009, (ISBN 9782296108837). Références Portail du baroque Portail de l’architecture chrétienne Portail de la Biélorussie Portail de la Compagnie de Jésus
Chiesa del Corpus Domini (Njasviž)

La chiesa del Corpus Domini (in bielorusso: Касцёл Божага Цела, Kasciol Bojaga Ciela) è la chiesa principale, parrocchiale, della città di Njasviž, in Bielorussia. Rappresenta il primo edificio barocco dell'Europa orientale ed è la necropoli della nobile famiglia locale dei Radziwiłł. Storia e descrizione La costruzione, la più importante della città, venne eretta fra il 1587 e il 1603). Anticamente era unita al castello da una diga su un canale. Venne progettata dall'architetto e padre gesuita italiano Gian Maria Bernardoni, ed è considerata il primo tempio gesuita costruito sul modello della Chiesa del Gesù a Roma, la prima basilica a cupola con facciata barocca nel mondo, nonché il primo edificio barocco dell'Europa orientale. L'interno è a pianta basilicale divisa in tre navate, con abside e cupola; presenta una ricca decorazione di affreschi tardo-barocchi realizzati nel 1760. L'altare della Santa Croce venne eseguito da scultori veneziani nel 1583. La chiesa conserva le sepolture di 72 membri della famiglia Radziwiłł, ognuna di esse interrata in una semplice bara e sovrastata dallo stemma della famiglia. Bibliografia *(FR) Witt Raczka : Aux confins de l'Europe de l'Est, Ed. L'Harmattan, Parigi, 2009 ISBN 978-2-296-10883-7 Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su chiesa del Corpus Domini Collegamenti esterni Sito ufficiale, su niasvizh-kasciol.by.
Kościół Bożego Ciała w Nieświeżu

Kościół Bożego Ciała (biał. Касьцёл Божага Цела) – zabytkowy barokowy kościół rzymskokatolicki położony w mieście Nieśwież w obwodzie mińskim, siedzibie rejonu nieświeskiego na Białorusi. Jeden z pierwszych jezuickich i barokowych kościołów w Rzeczypospolitej, wzniesiony w latach 1587–1593 jako fundacja ks. Mikołaja Krzysztofa Radziwiłła (Sierotki) według projektu architekta-zakonnika z Włoch Jana Marii Bernardoniego na wzór rzymskiego kościoła Il Gesù. Obok kościoła znajdują się przebudowane budynki dawnego kolegium jezuitów oraz przed fasadą kościelną kaplica z 1747 roku. W podziemiach fary znajduje się sklepiona krypta, w której spoczywają zwłoki ponad 100 przedstawicieli rodu ks. Radziwiłłów, najczęściej w trumnach brzozowych zamkniętych plombami z radziwiłłowskim herbem. Świątynia zaprojektowana na rzucie krzyża łacińskiego jako trójnawowa z emporami nad nawami bocznymi, które obecnie nie istnieją. Kościół posiada półokrągłą absydę i kopułę na skrzyżowaniu transeptu z nawą główną, w części podpiwniczony. Fasada świątyni jest wyraźnie inspirowana rozwiązaniami rzymskimi. Na terenie przykościelnym założono cmentarz i wybudowano w dwóch przeciwległych narożnikach dzwonnicę oraz prostokątną kaplicę. Założenie kościelne otoczone ogrodzeniem. Galeria Przypisy Linki zewnętrzne Dorota Janiszewska-Jakubiak. Nieśwież - kościół Bożego Ciała. Nieśwież (Нясвіж) - Rezydencja Radziwiłłów i kościół pw. Bożego Ciała - 09.2012
Igreja de Corpus Christi (Niasviž)

Igreja de Corpus Christi (em bielorrusso: Касцёл Божага Цела, Нясвіж) é uma igreja jesuíta localizada em Niasviž, na Bielorrússia, e uma das mais mais antigas estruturas barrocas fora da Itália. Sua construção influenciou toda a arquitetura posterior da região e também da Polônia e da Lituânia. Encomendada por Mikołaj Krzysztof Radziwiłł, o Órfão, e construída entre 1587 e 1593 por Gian Maria Bernardoni, abriga diversos túmulos da poderosa Casa de Radziwiłł, cada um enterrado em um caixão simples, feito de videira e marcado com o brasão de armas. À parte de seus elaborados sepulcros, o seu interior possui afrescos com características do barroco tardio, de 1760, e um altar da "Cruz Sagrada", obra de escultores venezianos, de 1583. É parte do Complexo Arquitetônico, Residencial e Cultural da Família Radziwiłł em Niasviž, um Patrimônio Mundial da UNESCO. Galeria Referências Ligações externas
Фарный костёл (Несвиж)

Костёл Тела Господня в Несвиже — архитектурный памятник маньеризма (по другим оценкам, раннего барокко), первый иезуитский костёл на территории Речи Посполитой, родовая усыпальница князей Радзивиллов. В белорусской и польской литературе несвижский костёл часто называют первым барочным храмом за пределами Рима, однако современные историки архитектуры предпочитают не применять термин «барокко» к зданиям переходного периода, построенным до 1603 года, когда Карло Мадерна завершил фасад церкви Санта-Сузанна, обладающий всеми признаками нового стиля. История 19 августа 1584 года Николай Христофор Радзивилл «Сиротка» подписывает акт размещения в Несвиже коллегии иезуитов. Сам костёл построен итальянским архитектором Джованни Бернардони в 1584—1593 годы в комплексе с иезуитской коллегией, просуществовавшей до 1826 года. Прототипом костёла является римский храм Иль Джезу, сооруженный в 1584 году. Строительство костёла Бернардони не завершил. Он скончался в Кракове в 1605 году, поэтому купол костёла достраивал один из его учеников — Джузеппе Бризио. Ансамбль росписей Фарного костёла является примером значительного использования композиционных схем Рубенса и занимает особое место в истории монументальной живописи XVIII века. 1 ноября 1593 года в костёле прошла первая служба. Консекрация (епископское освящение) храма была проведена 7 октября 1601 года папским нунцием Клаудио Ронгони. Архитектура Фарный костёл — трёхнефная купольная базилика с одной апсидой. Средний продольный неф перекрыт цилиндрическими сводами с люнетами, боковые нефы, расчленённые на квадраты, — крестовыми сводами. Шесть массивных столбов воспринимают нагрузку стен среднего нефа. Боковые нефы ниже главного и включают пятигранные каплицы (северная — св. Троицы, южная — св. Петра). Высота главного нефа 17,8 метра, под куполом она увеличивается почти вдвое. Главный фасад костёла имеет двухъярусную композицию с выраженными вертикальными и горизонтальными членениями. Вертикальные членения представлены пилястрами, горизонтальные — развитыми поясами карнизов. Имеют место характерные для барокко криволинейные формы верхнего яруса, насыщенность фасада ордером, обилие раскреповок, сложные профилировки, ниши со скульптурами. Во внутреннем украшении храма в большей степени использована живопись и резьба, в меньшей — средства архитектурной пластики. Главный алтарь костёла украшен картиной «Тайная вечеря» художника Геского. Он же выполнил реставрацию подкупольного пространства в 1752—1754 годах. Возле храма находится часовня Булгарина, построенная в 1747 году итальянским архитектором Маурицио Педетти для деда писателя Булгарина. Галерея Примечания Ссылки Официальная страница прихода «Божьего Тела» в г. Несвиже
Dom Abrampolskiego

Dom Abrampolskiego – kamienica XX wieku położona w Mińsku przy ul. Sowieckiej 17, jedne z lepiej zachowanych domów dochodowych z czasów rosyjskich znajdujących się w stolicy Białorusi. Kamienica przy ul. Sowieckiej 17 zbudowana została w stylu modernizmu na początku XX stulecia. Jej elementem charakterystycznym jest znajdująca się w środku dachu mansarda, na którą składają się trzy wąskie prostokątne okna. Uwagę zwraca ścięte naroże od strony skrzyżowania z ulicą, naruszające symetrię budynku. Kamienica posiada trapezowe zakończenie ściany głównej. Do znanych mieszkańców domu należał m.in. białoruski akademik-geodeta W. W. Popow (1950–1955). W czasie II wojny światowej w budynku znajdował się punkt konspiracyjny radzieckich partyzantów, którzy wykorzystywali w tym celu położoną na parterze aptekę. Dom wpisany jest do rejestru zabytków Białorusi. Zobacz też Dom Unichowskiego Przypisy Bibliografia Tamara Ignat'evna Černâvskaâ, "Pamâtniki arhitektury Minska XVII – načala XX v.", Akademiâ nauk Belorusskoj SSR, Institut iskusstvovedeniâ, etnografii i fol'klora, Mińsk 1984
Дом Абрампольского

Дом Абрампольского — бывший доходный дом в стиле модерн в Минске, расположенный на пл. Независимости по адресу ул. Советская, 17. Используется под административные учреждения. Историко-культурная ценность регионального значения. История Дом Эммануила Абрампольского, директора одного из минских банков, построен в 1912 году по проекту белорусского архитектора Станислава Гайдукевича (это его первый проект после окончания Петербургской академии искусств). Старый адрес — Захарьевская, 33 (на углу с Трубной). Семь комнат первого этажа снимала княгиня Мария Магдалена Радзивилл, известная меценатка белорусского движения. Верхние комнаты занимал сам Абрампольский с семьей. В 1917 году дом был национализирован большевистскими властями. В 1920-е годы в доме размещались квартиры сотрудников белорусского отделения ОГПУ (Объединенное государственное политическое управление), позже — НКВД. Также здесь жили представители высшего государственного, партийного и хозяйственного руководства БССР. В одной из квартир в 1919—1931 гг. жил нарком земледелия и секретарь Минского горкома КПБ(б) Адам Славинский. В это время дом неофициально называли "Первый Дом Советов". В августе 1924 года в одной из квартир этого дома арестован Борис Савинков. Во время Второй мировой войны, в 1941-1942 гг. в этом здании находилась конспиративная квартира советского подполья. После Второй мировой войны руководство поселилась в специально построенных для них домах, а дом Абрампольского отдали представителям интеллигенции. В 1948-1955 гг. здесь жил ученый-геодезист, академик Василий Попов. Сегодня здание занимает УКС Мингорисполкома, располагается ресторан. Архитектура Доходный дом Абрампольского и дом Униховского соединены между собой торцами и образуют единый фронт застройки. Дом Абрампольского представляет собой каменное прямоугольное в плане трехэтажное здание с трапециевидной мансардой под крышей вальмовая. Симметричную композицию главного фасада нарушает изрезанный западный угол, завершенный невысоким аттиком с латинскими буквами (дата постройки). Пластику главного фасада обогащают лепные виньетки, гирлянды, балконы с металлической оградой. Входы расположены со стороны главного и дворового фасадов. Главный вход выделен козырьком на двух колонках и высоким полуциркульным оконным проемом над ним. Дворовый фасад решен минималистично, без всяких деталей. Архитектура дома сформировалась под безусловным влиянием стиля ар-нуво, что отразилось в его пластичности фасада (скошенный угол, трапециевидная мансадрда), в строгом ритме разнообразных оконных проемов с балконами, в сдержанной декоративной отделке. Планировка здания изменена по сравнению с первоначальной. Планировочным ядром является лестничный узел, вокруг которого ранее располагались квартиры. Литература Архитектура Беларуси: Энциклопедический справочник. — Мн.: БелЭн, 1993. — 620 с.: ил. — ISBN 5-85700-078-5. Сбор памятников истории и культуры Беларуси. — Мн.: Белорусская советская энциклопедия, [1986-1988]. Ссылки https://globustut.by/minsk/index2.htm#sovetskaya17_uks на Глобус Беларуси
Dom Unichowskiego

Dom Unichowskiego – kamienica XX wieku położona w Mińsku przy ul. Sowieckiej 19, jedne z lepiej zachowanych domów dochodowych z czasów rosyjskich znajdujących się w stolicy Białorusi. Budynek przy ul. Sowieckiej 19 jest trzypiętrową kamienicą zbudowaną w stylu modernizmu według projektu H. Gaya na początku XX wieku. Dom zaprojektowano na planie prostokąta. Fasada wzbogacona jest o liczne pilastry i wzorki, parter i drugie piętro przecinają prostokątne okna, na drugiej kondygnacji architekt rozmieścił okna półokrągłe. Trzecie piętro, ozdobione pilastrami, oddzielone jest od pozostałej części budynku karniszem. Wzbogaceniem kamienicy są symetrycznie umocowane balkony na drugim piętrze, które ozdobiono wzorzystymi ogrodzeniami z żelaznych prętów. Klatka schodowa kamienicy wydzielona jest pilastrami na fasadzie, jej wystrój wzbogacają liczne detale. W domu pod numerem 19 mieszkał w latach 1952–1969 białoruski kompozytor Grzegorz Szyrma, o czym przypomina tablica pamiątkowa. Dom wpisany jest na listę zabytków znaczenia republikańskiego. Zobacz też Dom Abrampolskiego Bibliografia Tamara Ignat'evna Černâvskaâ, "Pamâtniki arhitektury Minska XVII – načala XX v.", Akademiâ nauk Belorusskoj SSR, Institut iskusstvovedeniâ, etnografii i fol'klora, Mińsk 1984
Могильов

Могильов (на беларуски: Магілёў; на руски: Могилёв) е град в Беларус, административен център на Могильовска област. Населението на града е 381 353 души (по приблизителна оценка от 1 януари 2018 г.). Градът е пристанище на река Днепър. Спорт Футбол: „Днепър“, ФК „Савит“ Могильов Хокей: ХК „Могильов“ Волейбол: „Техноприбор“, „Металург БЕЛА“ Хандбал: „Машека“ Външни препратки Официална уебстраница на град Могильов Архив на оригинала от 2010-03-27 в Wayback Machine. Герб Побратимени градове Габрово, България Галерия Източници
Mahiliou

Mahiliou (transcripció del belarús: Магілёў) o Moguiliov (transliteració del rus: Могилёв), antigament transcrit com Moguilev, és una ciutat de la Belarús oriental, a 75 km de la frontera amb l'óblast de Smolensk, Rússia, i a 233 de la capital, Minsk. La població de la ciutat és de 360.918 habitants el 2011, la qual cosa la converteix en la tercera ciutat del país per nombre de població. Fills il·lustres Benar Heifetz (1899-1974), violoncel·lista. Modest Altschuler (1873-1963), director d'orquestra. Irving Berlin (1888-1989), compositor.
Mogilev

Mogilev, Mohylev, případně Mahiljov či Mahiljoŭ (bělorusky Магілёў, rusky Могилёв, Mogiljov; ukrajinsky Могилів; polsky Mohylew) je město ve východním Bělorusku na řece Dněpr. Mogilev je třetím největším městem v zemi a střediskem Mohylevské oblasti. Žije zde přibližně 353 tisíc obyvatel. Historie Město bylo založeno roku 1267. Od 14. století náleželo litevskému velkoknížectví, resp. Polsku. Po 1. dělení Polska (1772) se stalo součástí Ruského impéria a centrem Mohylevské gubernie. V letech 1916–1917 zde byl hlavní štáb ruských armád, bojujících v první světové válce, který v otázce československých legií navštívil po bitvě u Zborova T. G. Masaryk. V letech 1941–1944 bylo okupováno německými vojsky. Po druhé světové válce se zde výrazně rozvinul průmysl, zejména výroba automobilů, traktorů, jeřábů a chemikálií. Mogilev je také důležitou železniční stanicí na trati Petrohrad–Homel–Kyjev. Na severozápadním okraji města je mezinárodní letiště Mogilev. Nejvýznamnější památkou je barokní chrám sv. Stanislava z poloviny 18. století. V Mogilevě se narodil fyzik Leonid Isaakovič Mandelštam a matematik Issai Schur. Partnerská města Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Mohylev na Wikimedia Commons Oficiální stránky
Maguilov

Mogilev​ (en bielorruso: Магілё́ў; en ruso: Могилё́в; en yidis: מאָלעוו‎, romanizado: Molev) es una ciudad subprovincial de Bielorrusia. Es la capital de la provincia homónima y, dentro de la misma, es la sede administrativa del distrito homónimo sin formar parte del mismo. Ciudad rusa a partir de 1772, se encontraba cerca de la frontera con Austria; fue en 1780 sitio de reunión entre José II y Catalina la Grande.​ En 2010 tiene una población de 354 000 habitantes, siendo la tercera ciudad más grande del país tras Minsk y Gómel.​ Se ubica en el este del país, junto a la carretera E95 que une Odesa con San Petersburgo. El río Dniéper pasa por la ciudad.​ Ciudades hermanadas Personas notables: Irving Berlin Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Maguilov.