NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Svislatj, Hrodna Voblast

Svislatj (belarusiska: Свіслач) är en stad i Belarus. Den ligger i voblasten Hrodna voblast, i den västra delen av landet, 250 km väster om huvudstaden Mіnsk. Svislatj ligger 170 meter över havet och antalet invånare är 6 600. Natur Terrängen runt Svislatj är platt. Svislatj är det största samhället i trakten. Se även Städer i Hrodna voblasć Belarus städer Referenser Kommentarer Källor
Костёл Святого Игнатия Лойолы (Витебск)

Костёл Святого Игнатия Лойолы (белор. Касцёл Святога Iгнацыя Лаёлы) — католический храм в Витебске, расположенный по адресу ул. Генерала Ивановского, 15. Название получил в честь основателя ордена иезуитов Игнатия де Лойолы. История 5 апреля 2020 г. епископ Олег Буткевич посетил приход святителя Владислава в Витебске и освятил фундамент будущего костёла. В ночь с 29 на 30 июля 2021 г. в строящемся костёле произошла кража: неизвестные проникли в здание церкви, перерезали и похитили провода электропроводки и акустической системы, тем самым причинив материальный ущерб в крупном размере. 9 июля 2022 г. Костёл Святого Игнатия Лойолы был освящён и открыт. Церемонию возглавил епископ Олег Буткевич. Так же на церемонию прибыл настоятель Великопольско-Мазовецкой провинции иезуитов священник Збигнев Лячковский, SJ. Примечания
Скрипово (озеро)

Скри́пово (Скры́пово; бел. Скры́пава — озеро в Мядельском районе Минской области Беларуси. Относится к бассейну реки Нарочь. Находится на территории национального парка «Нарочанский», рядом с деревней Кочерги. Площадь зеркала составляет 0,01 км². Длина — 0,18 км, наибольшая ширина — 0,07 км. Длина береговой линии — 0,41 км. Котловина остаточного типа. Берега невысокие, поросшие лесом и кустарником. Вода гидрокарбонатная кальциево-магниевая. Минерализация невысока и составляет 132,1 мг/л. Водородный показатель равняется 6,73. Водоём проточный, связанный с озером Мястро. Озеро эвтрофное с признаками дистрофии. Прибрежная растительность развита слабо. Ссылки Скрипово (рус.). Национальный парк Нарочанский. Дата обращения: 9 июня 2021.
Шестаково (озеро)

Шестако́во (бел. Шастако́ва) — озеро в Мядельском районе Минской области Белоруссии. Относится к бассейну реки Нарочь. Расположено на территории национального парка «Нарочанский» между озёрами Мястро и Баторино. Площадь зеркала составляет 0,02 км². Длина — 0,2 км, наибольшая ширина — 0,16 км. Длина береговой линии — 0,57 км. Котловина остаточного типа. Берега невысокие, поросшие кустарником. Вода в озере — гидрокарбонатного класса кальциевой группы, слабоминерализованная. Минерализация составляет 188,6 мг/л, водородный показатель — 7,26. Водоём мезотрофный. На западе есть протока, сообщающаяся с озером Мястро. Ссылки Шестаково (рус.). Национальный парк Нарочанский. Дата обращения: 9 июня 2021.
Luninets (air base)

Luninets is a reserve air base of the Air Force and Air Defence Forces of the Republic of Belarus located in Luninets, Brest Region. The airfield was a fighter-bomber training area during the Cold War. It was home to the 1169th BRAT (1169th Aviation Equipment Reserve Base) flying Mil Mi-8 and Mil Mi-24 helicopters. During the 2022 Russian invasion of Ukraine the 18th Guards Assault Aviation Regiment was deployed here using Sukhoi Su-25s from Chernigovka (air base). These were supported by the 266th Assault Aviation Regiment with their Sukhoi Su-25's from Step (air base). In early October 2022 it was reported that Russia had deployed approximately 20 Shahed-136 drones to the base. See also List of airports in Belarus References External links Airport record for Luninets Airport Archived 2014-02-01 at the Wayback Machine at Landings.com
Лунинец (аэродром)

Лунинец — белорусская резервная военная авиабаза ВВС и войск ПВО Республики Беларусь, расположенная в городе Лунинец Брестской области. История Являлся учебным аэродромом истребителей-бомбардировщиков во время Холодной войны. Здесь базировалась 1169 БРАТ (1169-я резервная база авиационной техники) на вертолетах Ми-8 и Ми-24. Во время вторжения России в Украину в 2022 году сюда был переброшен 18-й гвардейский штурмовой авиаполк на Су-25СМ (НАТО: Frogfoot).
Лунинець (аеродром)

Військовий аеродром Лунинець — військовий аеродром розташований поблизу міста Лунинець, Берестейська область, Білорусь, військова частина № 65408 (в/ч 65408). Командувач частини підполковник Лозицький Олександр Віталійович. Історія Російсько-українська війна Приватною американською компанією Maxar Technologies 14 лютого 2022 було зафіксоване розгортання російських військ у Білорусі. Зокрема на супутникових знімках видно 32 штурмовики Су-25, системи протиповітряної оборони С-400, техніку сухопутних військ і безпілотники на аеродромі Лунинець. 25 лютого 2022 було зафіксовано демонстраційні дії вздовж північної ділянки державного кордону України літаками Су-25СМ з аеродрому Лунинець. 6 березня 2022 стало відомо, що російськими окупаційними військами в рамках Російського вторгнення в Україну для завдання авіаударів по об'єктах військової та цивільної інфраструктури Київщини й Житомирщини залучались військові літаки Су-35C, Су-34 і Су-25, які підіймалися в небо з аеродромів Барановичі, Лунинець і Ліда, що в Білорусі. З аеродрому Лунинець вилетіло щонайменше 11 винищувачів. 10 березня 2022 неподалік міста Лунинець врізався в землю, вибухнув та загорівся збитий над Україною російський військовий літак. Влітку 2022 на території аеродрому проводились роботи з розширення території та будівництву нових ангарів. За інформацією ЗМІ ці роботи досить небезпечні для виконавців через підвищений рівень радіоактивного забруднення. Примітки Посилання
Слонимская ратуша

Слонимская ратуша (бел. Слонімская ратуша) — памятник архитектуры барокко в городе Слониме Гродненской области Белоруссии по адресу: ул. Советская, дом 6. Построена во второй половине XVIII века в центре города. Здание бывшей ратуши входит в Государственный список историко-культурных ценностей Республики Беларусь как историко-культурная ценность республиканского значения. История Ратуша построена из кирпича во второй половине XVIII века. Традиционно здание было связано с Рыночной площадью, замыкая её юго-восточную сторону. В архитектуре ратуши, которая подверглась ряду более поздних наслоений, сохранились черты барокко. После Второй мировой войны в здании ратуши располагался горисполком. В настоящее время в нём размещается Слонимская центральная районная библиотека. Архитектура Слонимская ратуша представляет собой прямоугольное в плане двухэтажное здание под двускатной крышей. Вместе со служебными корпусами она создаёт замкнутое дворовое каре. Композиция здания относится к типу безбашенных, строго симметричных (отсутствовала традиционная башня — символ магистрата). Краповка фасадов плоскостная: пилястры, филёнки, ниши. Планировка коридорно-анфиладного типа с центральным вестибюлем и межэтажной лестницей. Кроме комнат для членов магистрата и зала заседаний в ратуше были помещения суда, гауптвахты, архива. Ранее здание было оформлено четырёхколонным портиком со скульптурной заставкой на фронтоне. Дворовой фасад до настоящего времени сохранил декорацию в виде пилястр, относящихся к XVIII веку. Литература Караткевіч В. Б., Кулагін А. М. Помнікі Слоніма — Мінск: Навука і тэхніка, 1983. Архітэктура Беларусі: Энцыклапедычны даведнік. — Мн.: БелЭн, 1993. — 620 с.: іл. — ISBN 5-85700-078-5. Збор помнікаў гісторыі і культуры Беларусі. — Мн.: Беларуская савецкая энцыклапедыя, [1986—1988]. Примечания Ссылки Слонимская ратуша на Глобус Беларуси Архивная копия от 24 февраля 2018 на Wayback Machine Слонимская ратуша на сайте Radzima.org Слонимская ратуша на сайте Про Беларусь Слонимская ратуша на сайте Планета Беларусь
Центральный рынок (Гомель)

Центральный рынок (бел. Цэнтральны рынак) — центральный универсальный городской базарный рынок города Гомеля. Крытый рынок построен в 1990 году. Проект рынка был уникальным для своего времени. Перекрытие выполнялось без каких-либо промежуточных опор. Сооружение стало одним из первых в республике, да и во всём СССР, перекрытых клеедеревянными арками. Мощная деревянная конструкция была возведена без единого гвоздя. Ширина пролетов 60 метров. Всего на Центральном рынке торгует свыше 1540 предпринимателей. Описание Центральный рынок состоит из пяти секторов: 1-й сектор — продовольственный крытый рынок; 2-й сектор (со стороны улицы Карповича) — торговля фруктами-овощами, бакалейными товарами, а также одеждой и обувью (два года назад здесь произведена замена большинства старых торговых рядов на современные — роллетного типа); 3-й сектор — прежде здесь размещались вещевые ряды устаревшего типа, сейчас на этих площадях идет строительство торгового центра; 4-й сектор — вещевые ряды, часть из которых роллетного типа, часть — устаревшие (деревянные с навесами); 5-й сектор — примыкающая к крытому рынку территория со стороны улицы Катунина, где идет торговля сельхозпродукцией с личных подворий, а также продукцией фермерских хозяйств. Примечания
Kościół Bożego Ciała i klasztor Karmelitów w Mińsku

Kościół Bożego Ciała (biał. Касцёл Божага Цела) – kościół katolicki w Mińsku znajdujący się przy ulicy Hierasimienki 6/1 w rejonie Zawodzkim, mikrorejonie Angarska. Do świątyni przylega klasztor Karmelitów. Historia 31 maja 2018 r. uroczyście wmurowano kamień węgielny pod budowę świątyni przywieziony z klasztoru św. Teresy z Ávili. Pobłogosławił go arcybiskup mińsko-mohylewski Tadeusz Kondrusiewicz. Kościół jest nadal w budowie. Linki zewnętrzne Strona internetowa parafii na portalu catholic.by Przypisy
Pałac Czetwertyńskich w Grodnie

Pałac Czetwertyńskich w Grodnie – zespół pałacowo-parkowy znajdujący się w Grodnie na Białorusi. Historia Budynek powstał w latach 70. XVIII wieku w ramach zakrojonego na szeroką skalę projektu zagospodarowania przedmieścia Grodna – Horodnicy. Pracami nadzorował Antoni Tyzenhauz, choć faktycznym właścicielem całego kompleksu horodnickiego był król Stanisław August Poniatowski. Według badaczy projektantem budowli był architekt królewski Giuseppe de Sacco. Budynek przeznaczony był na siedzibę Królewskiej Akademii Medycznej, pierwszej uczelni wyższej na terenie obecnej Białorusi. Po przeniesieniu akademii do Wilna budynek przeszedł w ręce książąt Czetwertyńskich, którzy odegrali znaczącą rolę na dworze królewskim. W pamiętniku pisarza Teodora Tripplina, który odwiedził Grodno 28 lipca 1856 roku, znajdują się wspomnienia dotyczące pałacu: W 1890 r. w pałacu urodził się grodzieński historyk Józef Jodkowski. W budynku pałacowym mieszkał jego ojciec, Józef senior. Według wspomnień historyka Stanisława Kostelkowskiego w dworku mieścił się Syndykat Rolniczy. Po II wojnie światowej w dawnym pałacu mieściła się siedziba komendanta wojskowego, który w latach 2000. wyprowadził się z budynku. 11 lutego 2010 roku Google umieścił w swoim logo przeglądarki wizerunek pałacu Czetwertyńskich w rocznicę narodzin Napoleona Ordy, autora akwareli z widokiem na budynek. Architektura Wygląd pałacu zmienił się stosunkowo niewiele w stosunku do oryginału. Budynek wykonany jest w stylu barokowym z wpływami klasycyzmu. W kompozycji uwydatnione są fasetowane boczne ryzality, przypominające wieże. Wcześniej były one przykryte fasetowanymi kopułami. Po zachodniej stronie budynku znajdowała się szklarnia, łącząca pałac z nieistniejącym pałacem Tyzenhauza. Pierwszą kondygnację fasady głównej zdobi boniowanie. Okna ryzalitów bocznych obramowane są prostymi listwami. Otwory okienne drugiej kondygnacji środkowej części pałacu ozdobione są bardziej skomplikowanymi listwami ze żłobieniami. Fasadę zdobią pilastry i lizeny. Pomiędzy ryzalitami znajduje się duża loggia. Na wyższych kondygnacjach „wież” po umieszczeniu w pałacu sowieckich organizacji wojskowych, wykonano militarystyczny dekor z flagami i pięcioramiennymi gwiazdami. Wystrój wnętrza nie zachował się. Przypisy Bibliografia Асноревский Е. Е. Гродно — столица, которая осталась, 2021 — ISBN 978-5-00-553791-1 Строительство и архитектура Белоруссии», № 4, 1988 г., В. Калнин «Городница — городской ансамбль 18 века Linki zewnętrzne Pałac Czetwertyńskich na portalu Radzima.org
Дворец Четвертинских (Гродно)

Дворец Четвертинских (Королевская медицинская академия)— памятник архитектуры XVIII века. История Здание построено в 70-х годах XVIII века, в рамках масштабного проекта застройки пригорода Гродно — Городницы. Курировал работы Антоний Тизенгауз, хотя фактическим хозяином всего комплекса Городницы являлся король Станислав Август Понятовский. Архитектором здания, как считают исследователи, был королевский зодчий Джузеппе де Сакко. Здание предназначалось для размещения Королевской медицинской академии — первого высшего учебного заведения на территории современной Беларуси. В 1777 году король Станислав Август осматривал кабинеты, хотя внутренние работы ещё не были полностью завершены. После упадка Антония Тизенгауза и переезда академии в Вильно здание перешло к князьям Четвертинским, имевшим немалый вес при королевском дворе. Во время Гродненского сейма 1793 года в здании квартировал генерал-майор Иван Раутенфельд, сыгравший заметную роль в достижении выгодных для России и Пруссии результатов сейма. В дневнике польского писателя Теодора Триплина, посетившего Гродно 28 июля 1856 года, содержатся воспоминания о дворце: Дом князя Четвертинского, расположен между огородами в северном пригороде, в завораживающем месте. В нём находятся несколько очень красивых полотен и некоторое количество старинных булав, буздыганов, карабел и ружей. Кажется, это единственное собрание живописи и единственный музей города. В 1890 году в здании родился гродненский историк Юзеф Иодковский. Его отец — Юзеф старший, жил в здании дворца. По воспоминаниям историка Станислава Костелковского, в особняке помещался Сельскохозяйственный синдикат. После Второй мировой войны в бывшем дворце размещена военная комендатура, которая выехала из здания в 2000-х годах. 11 февраля 2010 года, компания Google поместила изображение дворца Четвертинских на свой логотип, в честь дня рождения Наполеона Орды — автора акварели с видом здания. Архитектура Облик дворца относительно мало изменился по сравнению с изначальным. Здание выполнено в стиле барокко под влиянием классицизма. В композиции выделяются гранённые, боковые ризалиты, напоминающие башни. Ранее эти объёмы были накрыты гранёнными куполами. С западной стороны к зданию примыкала оранжерея, соединяющая дворец с не сохранившимся дворцом Тизенгауза. Первый ярус главного фасада декорирован рустом. Окна боковых ризалитов обрамляют простые наличники. Оконные проёмы второго яруса центральной части дворца, декорированы более сложными наличниками с канелюрами. Фасад украшают пилястры и лопатки. Между ризалитами помещена большая лоджия. На верхних ярусах «башен», после размещения советских военных организаций, был сделан милитаристский декор с флагами и пятиконечными звёздами. Внутреннее убранство не сохранилось. Примечания Литература «Асноревский Е. Е. Гродно — столица, которая осталась, 2021 — ISBN 978-5-00-553791-1» «Строительство и архитектура Белоруссии», № 4, 1988 г., В. Калнин «Городница — городской ансамбль 18 века». Ссылки Дворец Четвертинских – первый вуз Беларуси
Старообрядческое кладбище (Полоцк)

Старообря́дческое кла́дбище (бел. Стараверскія могілкі) — кладбище в городе Полоцк, расположено в микрорайоне Громы, на улице Суворова, недалеко от железнодорожного вокзала и станции Громы. История Изначально Громы были деревней старообрядцев, бежавших от насилия в России в XVII и XVIII веках. Кладбище сохранило старообрядческий вид с характерными восьмиконечными крестами, крышами над ними. Наибольшее любопытство может вызвать надгробный памятник Даниле Парфеновичу (†09.07.1909) и Ирине Миленцевне (†27.10.1901) Симоновым в виде часовни. Подобные памятники стояли ранее на Красном и Ксаверьевском кладбищах, но полностью сохранился только этот. Древнейшее из сохранившихся погребений принадлежит Михаилу Даниловичу Чернышову, умершему 28 марта 1879 года. На кладбище захоронены военнослужащие 51-й, 47-й и 90-й дивизий 22-го стрелкового корпуса и 51-й гвардейской дивизии 23-го стрелкового корпуса 6-й гвардейской армии 1-го Прибалтийского фронта, погибшие при штурме центра Полоцка 2—4 июля 1944 года. На могиле в 1952 года установлен памятник. Братские могила на кладбище «Громы» по ул. Суворава в г. Полоцке Витебской области — Историко-культурная ценность Республики Беларусь, . См. также Красное кладбище (Полоцк) Ссылки Медиафайлы по теме Старообрядческое кладбище (Полоцк) на Викискладе
Денисовичі

Денисовичі — колишнє село в Україні, що знято з обліку в зв'язку з відселенням мешканців внаслідок аварії на ЧАЕС. Розташоване на крайній півночі Поліського району Київської області на відстані 47 км від селища Поліське (колишнього районного центру), та за 3 кілометри від державного кордону з Республікою Білорусь. Історія Існують відомості про існування села Денисовичі з XVIII століття. В селі була дерев'яна, Хресто-Воздвиженська церква, яка була збудована і освячена у 1762 році. У радянський час була знищена. Оточене лісами. У 1971 році в селі мешкало 532 особи (у 1860-і роки — 196 осіб, 1886 року — 354 осіб, 1981 рік — ≈610 осіб, 1989 рік — 274 осіб). За даними 1900 року, «Денисовичі, казенне село за 150 верст від повітового міста. Дворів 66, жителів 396. Головне заняття-землеробство. У селі є православна церква, церковно-парафіяльна школа, водяний млин». Була неповна середня школа, клуб та бібліотека. Село було центром сільської ради та єдиним населеним пунктом, підпорядкованим їй. Село підпорядковувалося Поліському району. У зв'язку з високим радіаційним забрудненням, спричиненим аварією на ЧАЕС, у 1993 році було проведене повне переселення населення до села Трубівщина Яготинського району Київської області та до села Ничипорівка. В селі Трубівщина, спеціально для переселенців, було забудовано нову частину села. Село Денисовичі зняте з обліку 12 травня 1999 року через відсутність постійного населення. Після Чорнобильської катастрофи село увійшло до другої зони радіаційного забруднення, що передбачає обов'язкове безумовне відселення, а потім до 30-кілометрової зони відчуження. З лютого по квітень 2022 року село було окуповане російськими військами внаслідок вторгнення 2022 року. Посилання Рішення про офіційне зняття з обліку села Денисовичі [Архівовано 31 жовтня 2020 у Wayback Machine.] Інформація про Поліський район Населені пункти Чорнобильської зони відчуження [Архівовано 19 вересня 2009 у Wayback Machine.] Примітки
Kościół św. Antoniego Padewskiego w Mińsku

Kościół św. Antoniego Padewskiego (biał. Касцёл Св. Антонія) – kościół katolicki w Mińsku znajdujący się przy ul. Jesienina na osiedlu Malinówka, w pobliżu cmentarza Dworzyszcze. Historia Budowę kościoła rozpoczęto w 2012 r. Pozwolenie na budowę wydano 10 września 2013 r. 5 maja 2019 r. odprawiono pierwszą Mszę Świętą. Budowę przeprowadzono z datków wiernych. W budynku dominują elementy neogotyckie, w tym dzwonnica nad wejściem głównym oraz ostrołukowe okna zdobiące boczną fasadę. Linki zewnętrzne Strona internetowa catholic.by Strona internetowa parafii św. Antoniego Padewskiego w Mińsku. st-antony.info. [zarchiwizowane z tego adresu (2016-06-04)]. Przypisy
Ukolsk

Ukolsk (biał. Укольск; ros. Укольск) – wieś na Białorusi, w obwodzie witebskim, w rejonie brasławskim, w sielsowiecie Słobódka. Historia W czasach zaborów w gminie Brasław, w powiecie nowoaleksandrowskim, w guberni wileńskiej Imperium Rosyjskiego. W latach 1921–1945 ówczesna kolonia leżała w Polsce, w województwie nowogródzkim (od 1926 w województwie wileńskim), w powiecie brasławskim, w gminie Brasław. Według Powszechnego Spisu Ludności z 1921 roku kolonię zamieszkiwało 212 osób, 116 było wyznania rzymskokatolickiego, 17 prawosławnego, a 79 staroobrzędowego. Jednocześnie 27 mieszkańców zadeklarowało polską przynależność narodową, a 185 białoruską. Były tu 42 budynki mieszkalne. W 1931 w 40 domach zamieszkiwały 204 osoby. Miejscowość należała do parafii rzymskokatolickiej w m. Belmont i prawosławnej w Brasławiu. Podlegała pod Sąd Grodzki w Brasławiu i Okręgowy w Wilnie; właściwy urząd pocztowy mieścił się w Brasławiu. Przypisy
Zaczerewie

Zaczerewie (biał. Зачарэўе; ros. Зачеревье) – wieś na Białorusi, w obwodzie witebskim, w rejonie miorskim, w sielsowiecie Nowy Pohost. Historia W czasach zaborów wieś włościańska w gminie Przebrodź, w powiecie dzisieńskim, w guberni wileńskiej Imperium Rosyjskiego. Pod koniec XIX wieku należała do dóbr skarbowych Przebrodź. W latach 1921–1945 wieś a następnie kolonia leżała w Polsce, w województwie wileńskim, w powiecie dziśnieńskim, od 1926 roku w powiecie brasławskim, w gminie Przebrodzie. Według Powszechnego Spisu Ludności z 1921 roku zamieszkiwały tu 102 osoby, wszystkie były wyznania staroobrzędowego i zadeklarowały polską przynależność narodową. Były tu 22 budynki mieszkalne. W 1931 w 26 domach zamieszkiwało 147 osób. Wierni należeli do parafii rzymskokatolickiej w Ikaźni i prawosławnej w Przebrodziu. Miejscowość podlegała pod Sąd Grodzki w Brasławiu i Okręgowy w Wilnie; właściwy urząd pocztowy mieścił się w Przebrodziu. W wyniku napaści ZSRR na Polskę we wrześniu 1939 miejscowość znalazła się pod okupacją sowiecką. 2 listopada została włączona do Białoruskiej SRR. Od czerwca 1941 roku pod okupacją niemiecką. W 1944 miejscowość została ponownie zajęta przez wojska sowieckie i włączona do Białoruskiej SRR. Od 1991 w składzie niepodległej Białorusi. Uwagi Przypisy Linki zewnętrzne Zaczerewie, wieś, powiat dzisieński, gmina Przebrodź, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. XIV: Worowo – Żyżyn, Warszawa 1895, s. 218 .