NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Cmentarz prawosławny w Terespolu

Cmentarz prawosławny w Terespolu – nekropolia przeznaczona dla pochówków osób wyznania prawosławnego, administrowana przez parafię św. Jana Teologa w Terespolu. Nowy cmentarz prawosławny – pierwsza nekropolia tego wyznania, następnie unicka, funkcjonowała przy cerkwi św. Jana Teologa – został założony w Terespolu w I poł. XIX w. Zlokalizowany jest we wschodniej części miasta. Na jego terenie zachowało się kilkadziesiąt zabytkowych pomników nagrobnych z ostatnich lat XIX w. i z początku wieku XX. Na cmentarzu znajduje się również drewniana kaplica Zmartwychwstania Pańskiego. 17 września 1939 na terenie nekropolii żandarmeria polowa Wehrmachtu dokonała zbrodni na polskich oficerach i żołnierzach w liczbie ok. 60 osób. Zamordowanych pochowano w zbiorowym grobie. Miejsce to upamiętniają pomniki nagrobne, osobny ku czci żołnierzy, odrębny poświęcony oficerom. Na cmentarzu znajdują się nagrobki kapłanów związanych z Terespolem – ks. Mikołaja Poleszczuka (1921–1975; wychowany w Terespolu, służył następnie głównie w diecezji wrocławsko-szczecińskiej) oraz ks. Arkadiusza Nikolskiego, proboszcza w Terespolu i Kobylanach, duchownego prawosławnego, a następnie neounickiego. Przypisy
Cathedral of the Merciful Jesus, Vitebsk

The Cathedral of the Merciful Jesus (Belarusian: Катэдральны сабор Ісуса Міласэрнага, romanized: Katedraĺny sabor Isusa Milasernaha) also called Vitebsk Cathedral It is the name given to a religious building that is located in Vitebsk, a city in Belarus. The cathedral follows the Roman or Latin rite and serves as the cathedral of the Diocese of Vitebsk (Dioecesis Vitebscensis or Віцебскай дыяцэзіі) which was created in 1999 by bull "Ad aptius consulendum" by Pope John Paul II. The laying of the first stone took place in 2004. The church, dedicated to Merciful Jesus in October 2009, was elevated to the cathedral by Pope Benedict XVI on 18 June 2011. On the occasion of the 30th anniversary of the election of Pope John Paul II, the Polish Catholics donated to the diocese a monument depicting Pope placed outside the cathedral. See also Roman Catholicism in Belarus References
Catedral de Jesús Misericordioso (Vítebsk)

La Catedral de Jesús Misericordioso​ (en bielorruso: Кафедральны сабор Ісуса Міласэрнага) Es el nombre que recibe un edificio religioso que se encuentra ubicado en Vítebsk​ una localidad de Bielorrusia.​ El templo sigue el rito romano o latino y sirve como la catedral de la diócesis de Vítebsk (Dioecesis Vitebscensis o Віцебскай дыяцэзіі) que fue creada en 1999 mediante la bula "Ad aptius consulendum" por el Papa Juan Pablo II. La colocación de la primera piedra tuvo lugar en 2004. La iglesia, dedicada a Jesús Misericordioso en octubre de 2009, fue elevada a la catedral por el Papa Benedicto XVI el 18 de junio de 2011. Con motivo del 30 aniversario de la elección del Papa Juan Pablo II, los católicos polacos donaron a la diócesis un monumento que representa al Papa colocado fuera de la catedral. Referencias
Cattedrale di Gesù Misericordioso (Vicebsk)

La cattedrale di Gesù Misericordioso (in bielorusso: Кафедральны сабор Ісуса Міласэрнага) è la cattedrale cattolica della diocesi di Vicebsk, in Bielorussia. Storia La posa della prima pietra è avvenuta nel 2004. La chiesa, dedicata a Gesù Misericordioso nell'ottobre 2009, è stata elevata a cattedrale da papa Benedetto XVI il 18 giugno 2011. In occasione del 30º anniversario dell'elezione a papa di Giovanni Paolo II, i cattolici polacchi hanno donato alla diocesi un monumento raffigurante il papa posto all'esterno della cattedrale. Note Voci correlate Vicebsk Diocesi di Vicebsk Cattedrali in Bielorussia Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su cattedrale di Gesù Misericordioso Collegamenti esterni Sito ufficiale, su vitkatedra.by. (EN) Cattedrale di Gesù Misericordioso, in GCatholic.org. (EN) Chiesa cattolica in Bielorussia, su catholic.by. URL consultato il 6 gennaio 2014 (archiviato dall'url originale il 9 febbraio 2014).
Katedra Jezusa Miłosiernego w Witebsku

Katedra Jezusa Miłosiernego w Witebsku (biał. Катэдра Езуса Міласэрнага ў Віцебску) – rzymskokatolicki kościół pod wezwaniem Jezusa Miłosiernego, znajdujący się przy ul. Żołnierzy internacjonalistów 28 w Witebsku. Od 19 czerwca 2011 roku pełni funkcję katedry diecezji witebskiej. Historia W miejscu obecnego kościoła w 2000 roku wybudowano kaplicę. 12 września 2004 roku bp Władysław Blin poświęcił plac pod budowę nowego kościoła, na którą władze miasta wydały zezwolenie w połowie października tego roku. Budowę prowadzili salwatorianie. W 2008 roku z okazji 30 rocznicy wyboru kard. Karola Wojtyły na papieża, na placu przykościelnym ustawiono jego pomnik, ufundowany przez polskich katolików. Pomnik ma około 4,5 metra wysokości, na cokole z czerwonego granitu znajduje się napis w języku polskim i białoruskim. 10 października 2009 roku odbyła się uroczysta konsekracja kościoła, której dokonał nuncjusz apostolski na Białorusi abp Martin Vidović, który przed laty święcił kamień węgielny pod jego budowę. Obok świątyni powstał dom katechetyczny, w którym są m.in. kawiarnia młodzieżowa, klub internetowy, sala teatralna. W 2010 została tutaj przeniesiona kuria diecezjalna. 19 czerwca 2011 roku, w uroczystość Bożego Ciała kościół otrzymał tytuł katedry diecezji, który od 1999 roku należał do kościoła św. Barbary w Witebsku. Uroczystej Mszy Świętej przewodniczył kardynał Robert Sarah. Bibliografia W Witebsku konsekrowano pierwszy od 125 lat nowy kościół katolicki, eKai.pl, 11.10.2009 Julia A. Lewandowska, Ks. Jacek Molka, Bóg nie zapomniał o Witebsku, Tygodnik Katolicki Niedziela, 2009 O Kościele, ks. Mirosław Skoczylas, Tygodnik Katolicki Niedziela, 2009 Parafia Jezusa Miłosiernego w Witebsku na stronie internetowej catholic.by Przypisy
Костёл Иисуса Милосердного (Витебск)

Костёл Иисуса Милосердного — католический храм в Витебске, кафедральный собор Витебского диоцеза. История 22 октября 2000 г. была совершена первая святая Месса для прихожан прихода Иисуса Милосердного в костеле Св. Варвары, присутствовало 56 человек. 16 ноября 2000 года. приход Иисуса Милосердного получила разрешение на постройку временной часовне. 3 декабря состоялась первая святая Месса в новопостроенной часовне, 25 декабря часовню освятил епископ Владислав Блин. С марта 2001 года. первым настоятелем прихода стал кс. Дариуш Кубица. 30 июня 2001 года. в приходе состоялась первая епископская визитация. 12 сентября 2004 г. была освящена площадка под костёл, а в середине октября 2004 года. городские власти дали окончательное разрешение на строительство новой святыни. Был открыт в 2009 году и является первым католическим храмом, построенный в Витебске за последние 124 года. 18 июня 2011 года костёл стал кафедральным. Торжественную литургию в новой кафедры возглавил представитель Папы Бенедикта XVI кардинал-диакон Робер Сара. Примечания
Kościół św. Stanisława w Lacku

Kościół św. Stanisława w Lacku – murowany kościół w stylu neogotyckim z elementami modernizmu, znajdujący się na placu w centrum wsi Lack na Białorusi. Początki parafii w Lacku sięgają późnego średniowiecza, kiedy to w 1424 r. na terenie obecnego Lacka powstał drewniany kościół. Obecna świątynia została wzniesiona w 1896 lub w 1905 r.. Jest to trójnawowa budowla z nieotynkowanej cegły zbudowana na planie prostokąta z pięcioboczną absydą. Wewnątrz świątyni znajduje się sklepienie krzyżowe. Kościół pokryty jest dwuspadowym dachem, a jego zwieńczenie stanowi dwukondygnacyjna dzwonnica z wysokim dachem namiotowym (wieżowym). Przypisy Linki zewnętrzne Лядск. globustut.by. [dostęp 2013-05-29]. (ros.). Fotografie kościoła św. Stanisława Informacje o parafii
Church of Saint Andrew the Apostle, Kryvichy

The Church of Saint Andrew the Apostle is a Catholic church in Kryvichy, Myadzyel District, Belarus, built in 1776–1796 in Baroque style. History The church was established in 1770 as a part of the Trinitarians' monastery. The first wooden church was replaced by a stone one in 1796. In the same year the church was consecrated in the name of Andrew the Apostle by the bishop Troksky. The monastery operated until 1830, when it was closed by the authorities in the aftermath of the November Uprising. When the monastery was suppressed, all its buildings were given to the parish. Architecture The church is a one-naved basilica with a square apse and a high three-storey bell tower at the main front and an adjacent two-storey dormitory on the southeast side. The nave is covered with a cylindrical vault. The main altar dominates the Baroque interior. Its wooden statue of Christ is a copy of the one in Antakalnis. Adam Kirkor wrote in 1855 that both statues were brought from Rome. Gallery References Sources Дзяржаўны спіс гісторыка-культурных каштоўнасцей Рэспублікі Беларусь: Даведнік ed. V.Y. Ablamski, I.M. Charnyavski, Y.A. Barysyuk. Minsk: BELTA 2009, ISBN 978-985-6828-35-8 Каталіцкія храмы Беларусі: Энцыкл. даведнік. А.М. Kulagin, photographs by A.L. Dibovski. Minsk: BELTA 2008 (2nd edn.), ISBN 978-985-11-0395-5 Каталіцкія святыні. Мінска-Магілёўская архідыяцэзія. Ч. 1. Будслаўскі, Вілейскі і Мінскі дэканаты. А. Yaromenki with introduction by Ul. Trotsevskii. Minsk: VUP "Pro Christ", 2003, ISBN 985-6628-37-7 Наследие архитектуры Беларуси. Монастыри восточной и заадной традиций. I.N. Slyunkova. Moscow: Progress-Traditsiya, 2002 Мураваныя харалы: Сакральная архітэктура беларускага барока. T.V. Habrus. Minsk: Urajai, 2001, ISBN 985-04-0499-X
Cerkiew Przemienienia Pańskiego w Połocku

Cerkiew Przemienienia Pańskiego w Połocku – prawosławna cerkiew położona w Połocku, w Obwodzie witebskim, na Białorusi. Jej budowa trwała 9 lat, rozpoczęła się w 1152 roku, a zakończyła w 1161 roku. W 2004 roku wraz z Soborem św. Zofii w Połocku została wpisana na listę informacyjną UNESCO. Historia Budowa cerkwi rozpoczęła się w 1152 roku, a zakończyła w 1161 roku. W 1582 roku Stefan Batory przekazał cerkiew zakonowi jezuitów. W 1832 roku cerkiew przeszła pod administrację prawosławną, a od 1990 roku znajduje się w Egzarchacie Białoruskim. W 2004 roku wraz z Soborem św. Zofii w Połocku została wpisana na listę informacyjną UNESCO. W 2015 roku archeolodzy odkryli podziemne galerie oraz narteks. Znajdują się one zaledwie 3 metry pod ziemią. Podczas wykopalisk odnaleziono freski oraz jeden dolar z 1920 roku. Przypisy
Mińska Fabryka Łożysk

Mińska Fabryka Łożysk (ros. Минский Подшипниковый Завод ОАО) – białoruski producent łożysk tocznych z siedzibą w Mińsku pod marką MPZ, a w przeszłości GPZ-11. Historia W 1948 r. Rada Ministrów ZSRR wydała rezolucję „W sprawie budowy zakładu nr 11 w Mińsku”. 13 sierpnia 1951 r. zostało wyprodukowane pierwsze łożysko pod marką GPZ-11. W maju 2023 roku Ukraina nałożyła sankcje na zakład. W styczniu 2025 r. Kanada ujednoliciła sankcje wobec zakładu. Przypisy
Минский подшипниковый завод

Минский подшипниковый завод (ОАО «МПЗ», бел. Мінскі падшыпнікавы завод) — машиностроительное предприятие в Минске. Основан в 1948 году как Государственный подшипниковый завод № 11 (ГПЗ-11). Крупнейший производитель подшипников в Беларуси. Входит в холдинг «Белорусская металлургическая компания» под управлением «БМЗ». История Советский период Предприятие начали строить в 1948 году. 13 августа 1951 года на заводе был собран первый подшипник. 13 января 1982 года завод выпустил миллиардный белорусский подшипник. Завод награждён орденом Трудового Красного Знамени. Коллектив завода несколько раз награждался переходящим Красным знаменем ЦК КПСС, Совета министров СССР, ВЦСПС и ЦК ВЛКСМ. По итогам 1984 года ГПЗ-11 наградили переходящим Красным знаменем победителя Всесоюзного социалистического соревнования с занесением на «Всесоюзную доску почёта» на ВДНХ СССР. Постсоветское время После распада СССР завод для сохранения объёмов производства приступил к работе по расширению производимой гаммы подшипников, в том числе и для удовлетворения потребностей внутреннего рынка. В результате номенклатура производимых подшипников увеличилась со 150 типоразмеров до 700. Объём выпуска подшипников на заводе составляет около 6 млн штук в год.Однако управленческие просчёты и неудачная модернизация производства, начатая в 2009 году, привели к ухудшению экономического положения предприятия (по состоянию на 2017 год сумма всех задолженностей перед банками, за материалы и энергоресурсы достигла 480 миллионов долларов США). 12 мая 2023 года Украина ввела санкции против Минского подшипникового завода. В январе 2025 года к санкциям против завода присоединилась Канада. Продукция Под маркой MPZ выпускаются более 600 моделей подшипников: от диаметра 10 миллиметров и массой 19 грамм до диаметра 980 миллиметров и весом до 880 килограмм, для разных отраслей промышленности, в том числе для станко- и машиностроения, горнодобывающей, нефтегазовой, лесообрабатывающей промышленности, металлургии, энергетики и самолётостроения. ОАО «МПЗ» изготавливает на заказ поковки, заготовки колец, а также товары народного потребления (направляющие для мебели, заготовки ключей, топоры). Примечания Ссылки Официальный сайт
МоноЛИТ (Минск)

МоноЛИТ — административно-жилое, построенное для белорусских писателей. Начало строительства — 1951 г., окончание — 7 ноября 1953 г.. Стиль — сталинский ампир. Архитектор — А. П. Брегман. История Инициатором строительства был писатель Янка Мавр. Дом был построен на месте разрушенного в годы войны здания. Сдан к празднику 7 ноября. Во время строительства деревья сажали сами жители. Дом состоял из трёх подъездов — два построил за собственные деньги Литфонд, ещё один — горсовет. Изначально в квартирах стояли «дровянники» (печки), в начале 1960-х годов в дом провели газ. К 1990-му году торец здания перестроили, сделав вход в метро Купаловская. Знаменитые жители Первыми в дом заселились писатели Петро Глебка, Иван Мележ, Янка Скрыган, Янка Брыль, Иван Шамякин, Василь Витка, Михась Климкович, Макар Последович, Алексей Зарицкий, Кастусь Киреенко, Максим Лужанин, Пилип Пестрак, Тарас Хадкевич. В 1971 году в дом переехал Владимир Короткевич, в кв. 22. В квартире первоначально жил Всеволод Кравченко (переехал в кв. 4), после него Янка Скрыган, а уже после него — Короткевич. Янка Мавр проживал в квартире № 1, Максим Лужанин — № 5, Григорий Семашкевич — № 16, Василий Витка — № 19, Иван Мележ, позже Петро Глебка — № 20, Иван Шамякин, позже Иван Навуменка — № 21, Ян Скрыган, позже Владимир Короткевич — № 22, Янка Брыль, позже Вячеслав Адамчик — № 23. Сегодня в доме проживает белорусский писатель Владимир Некляев. Примечания Литература Таццяна Шамякіна. Пісьменніцкі дом у яго зорныя часы (бел.) // Літаратура і мастацтва : газета. — 22 снежня 2017. — № 51 (4954). — С. 10..
Ильинский заказник (Украина)

«Ильинский заказник» (укр. Іллінський заказник) — гидрологический заказник общегосударственного значения, расположенный на земле под Администрацией Чернобыльской зоны отчуждения и безусловного отселения на территории Вышгородского района (Киевская область, Украина). Площадь — 2 000 га. На плане лесоустройства от 2006 года заказника указана площадь 2 260 га, на другом плане — 2 131 га. История Заказник был создан согласно Постановлению Совета министров УССР от 28 октября 1974 года № 500. На момент создания земли заказника были отнесены к территории Яковецкого лесничества, а управляющей организацией было Полеское лесное хозяйство. В тексте Постановления Совета министров УССР от 25 февраля 1980 года № 132, заказник также указан в списке созданных. Сейчас заказник находится на землях Денисовского лесничества, что в составе Государственного специального производственного комплексного предприятия Чернобыльская Пуща, на территории Чернобыльской зоны отчуждения и безусловного отселения. Описание Природоохранный объект создан с целью охраны ценных природных комплексов Полесья. Заказник занимает пойму и долину реки Илья на кварталах 27-32, 34-42, 63-66, 88-90 Денисовского лесничества. Западная граница заказника проходит по государственной границе с Белоруссией. Пойма реки заболоченнаяː здесь расположены лесные болота. Ближайший населённый пункт — Александровка (Белоруссия, в 1-2 км на запад от заказника), Ольховая (Житомирская область, в 10-12 км на юго-запад), Луговики (Киевская область, в 15-16 км на юг); город — Овруч. Природа Ландшафт заказника представлен болотами и лесами в пойме и долине реки Илья. Растительность преобладающих в пойме реки лесных болот — доминирующие черноольшаники, иногда с ивами, где травяной ярус представлен тростником и осокой. На прилегающей долине расположены сосново-дубовые, дубовые, дубово-грабовые, сосновые леса. В дубовых и дубово-грабовых лесах травяной ярус представлен сообществами сныти, лещины, крушины. Здесь встречаются краснокнижные видыː любка двулистная, дремлик зимовниковый, страусник обыкновенный. Является местом гнездования водно-болотных птиц (например, аист чёрный, журавль серый, большой подорлик, змееяд). На территории заказника есть несколько поселений бобров. Примечания Литература Географическая энциклопедия Украины. Издательство Украинская советская энциклопедия. 1989. Топографическая карта. Лист M-35-024 Мережа територій та об’єктів природно-заповідного фонду області станом на 1 січня 1998 р. Державне управління екологічної безпеки в Київській області. – Київ, 1998 Фіторізноманіття Українського Полісся та його охорона/ Під. заг. ред. Т.Л.Андрієнко. – Київ: Фітосоціоцентр, 2006. – 316 с. Ссылки Постановление Совета министров УССР № 500 Про заказник на сайте pryroda.in.ua Про заказник на сайте Энциклопедия современной Украины ПЗФ Киевской области. стр. 21 . Дата обращения: 25 марта 2016. Архивировано из оригинала 24 мая 2015 года.
Іллінський заказник

Іллі́нський зака́зник — гідрологічний заказник загальнодержавного значення в Україні. Розташований у межах Поліського району Київської області, на північний схід від смт Вільча. Площа 2000 га. Створений 25 лютого 1980 року. Підпорядкований Державному департаменту-адміністрації зони відчуження. У заказнику охороняються болотно-лісовий масив у долині та заплаві річки Іллі. Рослинність типова для північної частини Київського Полісся. На підвищених ділянках переважають соснові ліси, є ділянки дібров. На знижених місцях вони змінюються сфагновими та березовими болотами. Заплавні ділянки вкриті переважно лісовими болотами з вільхою та вербою. У трав'яному покриві домінують очерет, комиш лісовий, осока. Трапляється рідкісні рослини — любка дволиста, коручка чемерникоподібна, занесені до Червоної книги України, а також реліктовий вид — папороть страусове перо. Тваринний світ характерний для Полісся. З рідкісних видів трапляються лелека чорний і змієїд, занесені до Червоної книги України. Також у межах заказника існує кілька поселень бобрів. Примітки Джерела Іллінський заказник [Архівовано 20 серпня 2016 у Wayback Machine.] Фіторізноманіття Українського Полісся та його охорона/ Під. заг. ред. Т.Л.Андрієнко. – Київ: Фітосоціоцентр, 2006. – 316 с.
Barouszczyna

Barouszczyna (biał. Бароўшчына, ros. Боровщина; do 1964 roku Puziki) – wieś na Białorusi, w obwodzie mińskim, w rejonie mołodeckim, w sielsowiecie Horodziłowo. Historia W czasach zaborów wieś włościańska w okręgu wiejskim Litwa, w gminie Połoczany, w powiecie oszmiańskim, w guberni wileńskiej Imperium Rosyjskiego. W 1866 roku liczyła 6 dusz rewizynych, należała do dóbr skarbowych Borzdyń. W latach 1921–1945 wieś leżała w Polsce, w województwie wileńskim, w powiecie wołożyńskim, a od 1927 w powiecie mołodeckim, w gminie Połoczany. W 1931 w 21 domach zamieszkiwało 105 osób. Wierni należeli do parafii rzymskokatolickiej i prawosławnej w Horodziłowie. Miejscowość podlegała pod Sąd Grodzki w Mołodecznie i Okręgowy w Wilnie; właściwy urząd pocztowy mieścił się w Połoczanach. Przynależność państwowa i administracyjna ? – 1917 Imperium Rosyjskie, gubernia wileńska, powiat oszmiański 1917–1919 Rosyjska FSRR 1919–1920 Polska, Zarząd Cywilny Ziem Wschodnich, okręg wileński 1920 Rosyjska FSRR 1920–1945 Polska województwo: okręg nowogródzki (1920–1921) nowogródzkie (1921–1927) wileńskie (od 1927) powiat: wołożyński (1920–1927) mołodecki (od 1927) 1945–1991 ZSRR, Białoruska SRR od 1991 Białoruś Uwagi Przypisy Bibliografia Puziki (1), [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. IX: Pożajście – Ruksze, Warszawa 1888, s. 325 . Puziki na mapie WIG Witold Sienkiewicz, Elżbieta Olczak: Dzieje Polski. Atlas ilustrowany. Warszawa: Demart SA, 2007. ISBN 978-83-7427-363-3.
Боровщина (Молодечненський район)

Боровщина (біл. вёска Бароўшчына) — село в складі Молодечненського району Мінської області, Білорусь. Село підпорядковане Городилівській сільській раді, розташоване в західній частині області. Джерела «Гарады і вёскі Беларусі: Энцыклапедыя ў 15 тамах» Т.8, кн. 1. Мінская вобласьць. Рэдкалегія: Т. У. Бялова (дырэктар) і інш. — Мн.: БелЭн, 2010. — 736 с.: іл. ISBN 978-985-11-0302-3. (біл.) «Гарады і вёскі Беларусі: Энцыклапедыя ў 15 тамах» Т.8, кн. 2. Мінская вобласьць. Рэдкалегія: Т. У. Бялова (дырэктар) і інш. — Мн.: БелЭн, 2011. — 464 с.: іл. ISBN 978-985-11-0554-6. (біл.) «Гарады і вёскі Беларусі: Энцыклапедыя ў 15 тамах» Т.8, кн. 3. Мінская вобласьць. Рэдкалегія: Т. У. Бялова (дырэктар) і інш. — Мн.: БелЭн, 2012. — 624 с.: іл. ISBN 978-985-11-0636-9. (біл.) Див. також Адміністративний поділ Білорусі Список міст Білорусі Селища міського типу Білорусі Райони Білорусі Посилання Вебресурс Молодечненського району [Архівовано 9 червня 2013 у Wayback Machine.] Каталог сіл Молодечненського району [Архівовано 4 липня 2013 у Wayback Machine.]
Borsuki (sielsowiet Ilia)

Borsuki (biał. Барсукі, ros. Барсуки) – wieś na Białorusi, w obwodzie mińskim, w rejonie wilejskim, w sielsowiecie Ilia. Historia W czasach zaborów wieś w gminie Wiazyń, w powiecie wilejskim, w guberni wileńskiej Imperium Rosyjskiego W latach 1921–1945 wieś leżała w Polsce, w województwie wileńskim, w powiecie wilejskim, w gminie Wiazyń. Według Powszechnego Spisu Ludności z 1921 roku zamieszkiwało tu 64 osoby, wszystkie były wyznania 145 prawosławnego. Jednocześnie 51 mieszkańców zadeklarowało polską, 13 białoruską przynależność narodową. Było tu 12 budynków mieszkalnych. W 1931 w 14 domach zamieszkiwało 78 osób. Wierni należeli do parafii prawosławnej w Wiazyniu. Miejscowość podlegała pod Sąd Grodzki w Ilii i Okręgowy w Wilnie; właściwy urząd pocztowy mieścił się w Wiazyniu. W wyniku napaści ZSRR na Polskę we wrześniu 1939 miejscowość znalazła się pod okupacją sowiecką. 2 listopada została włączona do Białoruskiej SRR. Od czerwca 1941 roku pod okupacją niemiecką. W 1944 miejscowość została ponownie zajęta przez wojska sowieckie i włączona do Białoruskiej SRR. Od 1991 roku w składzie niepodległej Białorusi. Uwagi Przypisy
Борсуки (Іллінська сільська рада)

Борсуки (біл. вёска Барсукі) — село в складі Вілейського району Мінської області, Білорусь. Село підпорядковане Іллінській сільській раді, розташоване в північній частині області. Історія З 1793 після другого розділу Речі Посполитої Борсуки, як і вся Вілейщина, входила до складу Російської імперії, був утворений Вілейський повіт у складі спочатку Мінської губернії, а з 1843 - Віленської губернії. У 1921–1945 роках застінок знаходилось у Польщі, у Вільнюськім воєводстві, Вілейського повіту, у гміні В'язинь . Населення 1921 рік — 64 людини, 12 будинків 1931 рік — 78 людини, 14 будинків. Примітки Джерела «Гарады і вёскі Беларусі: Энцыклапедыя.» Т.6, Менска вобласьць/С. В. Марцэлеў; Рэдкалегія: Г. П. Пашкоў (галоўны рэдактар) і інш. — Мн.: Белэн Посилання Інформація про Вілейський район Каталог сіл Вілейського району [Архівовано 4 липня 2013 у Wayback Machine.]