NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Pałac Butrymowiczów w Pińsku

Pałac Butrymowiczów (także: Mur; biał. Палац Бутрымовічаў) – pałac w Pińsku, należący do rodziny Butrymowiczów, zbudowany w II połowie XVIII wieku, obecnie zabytek położony przy ul. Lenina. Historia Został zaprojektowany przez wileńskiego architekta Karola Schildhausa dla sędziego grodzkiego z Grodna i starosty pińskiego Mateusza Butrymowicza. W uroczystości wbudowania kamienia węgielnego wziął w 1784 udział wizytujący Polesie król Stanisław August Poniatowski. Budowę ukończono w 1790, na trzy lata przed zajęciem Pińska przez wojska rosyjskie. Po śmierci Mateusza Butrymowicza pałac odziedziczyła jego córka Józefa zamężna z Michałem Ordą (ojcem Napoleona), później własność przeszła na Hortensję z Ordów zamężną Skirmuntt, po czym do lat trzydziestych XX wieku znajdowała się w rękach tej rodziny. Wnuczką Hortensji Skirmunttowej była znana publicystka kresowa Konstancja Skirmuntt. Zapisała ona pałac w testamencie lokalnym księżom, którzy przejęli go w 1933. Po II wojnie światowej w budynku znajdował się Dom Pionierów. W latach 2007–2009 obiekt przeszedł renowację i został uroczyście oddany do użytkowania. Galeria Przypisy Bibliografia ZbigniewZ. Hauser ZbigniewZ., Nowy ilustrowany przewodnik po zabytkach kultury na Białorusi, Warszawa: Wydawnictwo „Burchard Edition”, 2005, ISBN 83-87654-25-6, OCLC 63010349 . Grzegorz Rąkowski, Polesia czar, Oficyna Wydawnicza "Rewasz", Pruszków 2001, ISBN 83-85557-92-X Linki zewnętrzne Zdjęcia pałacu na portalu Radzima.org
Stanisławówka (Grodno)

Stanisławówka (biał. Станіславова) – zespół pałacowy podmiejskiej rezydencji, której właścicielem był król Stanisław August Poniatowski. Znajduje się na końcu obecnej ul. Timiriaziewa w Grodnie. Historia Pałac wybudował specjalnie dla króla podskarbi litewski Antoni Tyzenhauz w latach 60. lub 70. XVIII wieku. Projektantem był włoski architekt Giuseppe de Sacco. Po rozbiorach Rosjanie skonfiskowali majątek. W 1814 roku pałac odkupił gubernator grodzieński książę Franciszek Ksawery Drucki-Lubecki. Należał on do Druckich-Lubeckich do 1939 roku. Po 1945 roku władze białoruskie przebudowały pałac na szkołę rolniczą, zniekształcając zabytkową bryłę poprzez dobudowę drugiego piętra i zamurowując arkadowy parterowy portyk. Pierwotnie piętrowa była tylko trójosiowa część środkowa. Od 1951 r. teren i budynek należą do Uniwersytetu Rolniczego w Grodnie, gdzie istnieje oddział Wydziału Agronomii. Architektura Budynek na rzucie prostokąta ma dwa piętra oraz ryzalit w części środkowej. Attyka ozdobiona jest inicjałami SAR (Stanislaus Augustus Rex - Stanisław August Król) i królewską koroną. We wnętrzach zachował się westybul z dwoma kominkami w stylu neogotyckim z końca XIX wieku i dwie duże sale. Przed pałacem stoją dwie oficyny na planie prostokąta, nakryte wysokimi czterospadowymi dachami. W pobliżu znajduje się też 3 ha park, brama, mur i zabudowania folwarczne. W Grodnie dla króla wybudowano jeszcze dwie rezydencje: Pałac Poniemuń w południowo-wschodniej części miasta Pałac Augustówek leżący po drugiej stronie Niemna Galeria Przypisy Bibliografia Roman Aftanazy, Dzieje rezydencji na dawnych kresach Rzeczypospolitej. Tom 3
Станиславово (усадьба)

Станиславово (пол. Dwór Stanisławów) или Станиславовка (Stanisławówka) — загородная усадьба короля Станислава Августа Понятовского, созданная на рубеже 1760-х и 1770-х гг. по проекту придворного архитектора Джузеппе де Сакко под наблюдением Антония Тизенгауза. Теперь в черте Гродно. Последнему польско-литовскому монарху принадлежали в округе также частично сохранившиеся усадьбы Понемунь и Августово. Небольшой двухэтажный кирпичный господский дом (надстроенный из одноэтажного) выдержан в стиле позднего барокко. Ризалит в середине главного фасада декорирован пилястрами и завершён фронтоном, ранее имевшим высокий элемент в форме обелиска. Оконные проёмы ризалита оформлены наличниками, над ними размещены сандрики. Главный вход в здание выделен лоджией. Полукруглый эркер, в центре дворового фасада, декорирован монограммой SAR (Stanislaus Augustus Rex) на аттике. В вестибюле сохранились две печи XIX века в стиле неоготики. Перед главным зданием расположены два флигеля под высокими вальмовыми крышами. Частично сохранились ворота ведущие в курдонёр. Хозяйственные постройки находятся к востоку и западу (большая часть) от дворца. Вокруг барского дома раскинулся пейзажный парк. В 1814 г. усадьбу приобрёл гродненский губернатор Ф. К. Друцкий-Любецкий. Станиславово оставалось в роду Друцких-Любецких до начала Второй мировой войны. При имении действовал небольшой кирпичный завод. Один из первых телефонных аппаратов в Гродно появился именно в княжеском доме. Весной 1915 г. на усадьбу с немецкого аэроплана сбросили две бомбы (это была первая в истории Гродно бомбардировка). После прихода советских войск (1939) на месте усадьбы был организован совхоз. Часть хозяйственных построек до сих пор находятся в ведении УО СПК "Путришки". Центральное здание и восточный флигель используются как корпуса Гродненского государственного аграрного университета. Перед главным строением установлен памятник Ивану Мичурину, а вокруг высажены яблони выведенных им сортов. Примечания Литература Збор помнікаў гісторыі і культуры Беларусі. Гродзенская вобласць Мінск, Беларуская Энцыклапедыя, 1986 | Гродно. Ссылки Княжеские резиденции Гродно. Часть третья. Материал на сайте planetabelarus.by
Pałacyk Kancelsona w Bobrujsku

Pałacyk Kancelsona w Bobrujsku (biał. Палацык Канцэльсона) – zbudowany w 1912 drewniany dworek miejski znajdujący się w Bobrujsku przy ul. Internacjonalnej 75. Historia Budynek wzniesiono w 1912 na ówczesnej ul. Prysutniej (Prysutstwiennej) jako własność bobrujskiego kupca Kancelsona. Architekt nadał drewnianemu dworkowi kształt modernizmu z charakterystycznym oknem w fasadzie głównej. Od listopada 1918 w pałacyku mieścił się Powiatowy Komitet Rewolucyjny (na jego cześć odsłonięto w 1958 na budynku tablicę pamiątkową). Obecnie w pałacyku znajduje się biblioteka miejska. Bibliografia Informacja na stronach Radzima.org z galerią zdjęć
Особняк купчихи Кацнельсон

Особняк купчихи Кацнельсон (бел. Асабняк купчыхі Кацнельсон) — памятник деревянного зодчества, выполненный в стиле модерн и расположенный в белорусском городе Бобруйск. История Дом был построен в 1912 году по улице Присутственной (ныне — улица Интернациональная). По одной из версий купчиха 1-й гильдии Пая-Брайна Кацнельсон, занимавшаяся торговлей лесом и известная не только в России, но и за её пределами, увидела особняк в Прибалтике и велела по частям доставить его в Бобруйск, где собрать вновь. После прихода к власти Советов с ноября 1918 года в доме действовал уездный революционный комитет, в честь чего в 1958 году на здании была открыта памятная доска. После революционного комитета до 2014 года здесь размещалась центральная городская библиотека им. М. Горького. В соответствии с Постановлением Совета министров № 578 от 14 мая 2007 года особняк купчихи Кацнельсон внесён в Государственный список историко-культурных ценностей Республики Беларусь. Описание Здание является типичным примером «апартаментов» зажиточных горожан. Дом одноэтажный, деревянный, Г-образный в плане, с двускатной крышей. Главный фасад декорирован двумя двухэтажными башнями с шатрами. В центре — круглая мансарда с выходом на балкон. Планировка коридорного типа с двусторонним размещением разных по размеру помещений. Примечания
Podlesie Radwanickie

Podlesie Radwanickie (biał. Падлесьсе-Радваніцкае, ros. Подлесье-Радваничское) – wieś na Białorusi w rejonie brzeskim obwodu brzeskiego, w sielsowiecie Muchawiec. Miejscowość położona 11 km na wschód od Brześcia i 1,5 km na południowy wschód od wsi Litwiny, tuż przy zachodniej granicy rejonu żabineckiego. Historia W XIX w. wieś znajdowała się w gminie Radwanicze w powiecie brzeskim guberni grodzieńskiej. W okresie międzywojennym Podlesie należało do gminy Radwanicze, a po 1928 r. do gminy Kamienica Żyrowiecka w powiecie brzeskim województwa poleskiego. Według spisu powszechnego z 1921 r. była to wieś zamieszkana przez osoby deklarujące się jako rzymscy katolicy narodowości polskiej. Po II wojnie światowej Podlesie znalazło się w granicach ZSRR i od 1991 r. w niepodległej Białorusi. Zobacz też Podlesie Linki zewnętrzne Podlesie (13.), [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. VIII: Perepiatycha – Pożajście, Warszawa 1887, s. 421 . Podlesie Radwanickie na Wikimapii Przypisy
Подлесье-Радваничское

Подле́сье-Радва́ничское (бел. Падлессе Радваніцкае) — деревня в Брестском районе Брестской области Белоруссии, в составе Мухавецкого сельсовета. Население — 68 человек (2019). География Деревня находится на левом берегу реки Рыта, в 19,5 км к востоку от центра Бреста и в 13 км к северо-востоку от центра сельсовета, агрогородка Мухавец. История В XIX веке — государственная собственность в составе имения Каменица-Бискупская Брестского уезда Гродненской губернии. По ревизии 1858 года — 207 душ крестьян. В 1905 году — деревня Радваничской волости Брестского уезда. Согласно Рижскому мирному договору (1921) деревня вошла в состав межвоенной Польши, где принадлежала гмине Радваничи Брестского повета Полесского воеводства. В 1921 году — 66 дворов. С 1939 года в составе БССР. В 1940 году — 72 двора, в Великую Отечественную войну деревня была разрушена. Население На 1 января 2018 года насчитывалось 79 жителей в 52 домохозяйствах, из них 3 младше трудоспособного возраста, 37 — в трудоспособном возрасте и 39 — старше трудоспособного возраста. Примечания Литература Гарады і вёскі Беларусі: энцыклапедыя. Т. 3, Кн. 1. Брэсцкая вобласць (бел.) / под научн. ред. А. И. Локотки. — Минск: БелЭн, 2006. — С. 129. — 528 с. — ISBN 985-11-0373-X.
Podziemienie

Podziemienie (biał. Падзяменьне, ros. Подземенье) – wieś w rejonie kobryńskim obwodu brzeskiego Białorusi. Wchodzi w skład sielsowietu horodeckiego. Położone jest w pobliżu Kanału Dniepr-Bug. W II Rzeczypospolitej wieś znajdowała się w gminie Horodec, w powiecie kobryńskim województwa poleskiego. We wrześniu 1939 roku, z inspiracji politruków sowieckich, doszło tam do mordu na grupie ludności polskiej. Jego ofiarami padli wojskowi, policjanci i cywile. Świadek tych zbrodni, kpr. podch. Bronisław Gorski wspominał m.in. Po zawartości prowizorycznego magazynu, w którym gromadzono rzeczy odebrane pomordowanym - płaszcze wojskowe, pasy, futra, Gorski oceniał liczbę zabitych na ponad 100 osób. W 2008 roku, dzięki bardzo dobrej współpracy ze stroną białoruską, wydobyto szczątki 42 pomordowanych Polaków. Przypisy
Подземенье

Подземе́нье (бел. Падзяменне) — деревня в Кобринском районе Брестской области Белоруссии. Входит в состав Городецкого сельсовета. По данным на 1 января 2016 года население составило 24 человека в 19 домохозяйствах. География Деревня расположена в 26 км к северо-востоку от города Кобрин, 9 км к северу от станции Городец и в 70 км к востоку от Бреста. На 2012 год площадь населённого пункта составила 0,74 км² (74 га). История Населённый пункт известен с XVI века. В сентябре 1939 года по инициативе советских политруков в деревне произошло убийство группы польских военных, полицейских и гражданских лиц. В 2008 году благодаря сотрудничеству польской и белорусской стороны польские специалисты обнаружили остатки 42 жертв. В разное время население составляло: 1999 год: 52 хозяйства, 78 человек; 2009 год: 36 человек; 2016 год: 19 хозяйств, 24 человека; 2019 год: 15 человек. Примечания Литература Падзяменне // Гарады і вёскі Беларусі: Энцыклапедыя ў 15 тамах. Т. 4, кн. 2. Брэсцкая вобласць / Рэдкалегія: Г. П. Пашкоў (галоўны рэдактар) і інш. — Мінск.: БелЭн, 2007. — 608 с.: іл. — C. 174. ISBN 978-985-11-0388-7. Ссылки Городецкий сельсовет на сайте Кобринского райисполкома.
Podłabienie

Podłabienie (biał. Падлабенне, Padłabiennie; ros. Подлабенье, Podłabienje) – agromiasteczko na Białorusi, w obwodzie grodzieńskim, w rejonie grodzieńskim, przy drodze z Grodna do Sopoćkiń, siedziba administracyjna sielsowietu. Nazwa miejscowości wywodzi się od wsi Łabno. W okresie II Rzeczypospolitej była to wieś średniozamożna położona na słabych gruntach. Przez pewien czas stanowiła siedzibę gminy Łabno. W centrum miejscowości stoi na najwyższym miejscu kościół pw. Matki Boskiej Różańcowej i dawny dworek Franciszka Kleeberga nazywany „Daczą generała”. Zobacz też parafia Matki Bożej Różańcowej w Podłabieniach Przypisy Linki zewnętrzne Radzima.org Podłabienie, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. VIII: Perepiatycha – Pożajście, Warszawa 1887, s. 431 .
Подлабенье

Подлабенье (бел. Падлабе́нне) — агрогородок в Гродненском районе Гродненской области Белоруссии. Административный центр Подлабенского сельсовета. Население агрогородка 660 человек. География Агрогородок находится в 8 км на запад от Гродно по трассе Н6054. История Подлабенье известно с XVII века. Сперва оно было имением Подлабенским Гродненского уезда. Подлабенье входило в состав Восточной Пруссии, после — Варшавского герцогства. С 1815 года входит в состав Российской империи, с 1837 года — Августовской, с 1867 года — Сувалковской губерний. В 1889 году село Подлабенье относится к Лабновской гмине Августовского уезда. С 1921 года деревня находится в составе Августовского повета Белостокского воеводства. С ноября 1939 года в составе БССР, с 1940 года — в Наумовичском сельсовете Сопоцкинского района Белостокской области, с 1944 года — в Гродненской области. С 1959 года в Гродненском районе. До 11 февраля 1972 года деревня входила в состав Наумовичского сельсовета. с 1972 года в Барановичском сельсовете, который 20 сентября 2002 года переименован в Подлабенский. В 2011 году деревня Подлабенье преобразована в агрогородок. Население Численность 2019 год — 660 жителей Динамика 1999 год — 624 жителей, 186 дворов (перепись населения) 2019 год — 660 жителей (перепись населения) Инфраструктура В населённом пункте есть амбулатория, отделения связи, библиотека, ГУО «Детский ясли-сад», магазин и филиал ОАО «АСБ Беларусбанка», комната по месту жительства «Контакт». Достопримечательности Костёл Девы Марии Розарий (1887 год) Примечания Литература Падлабенне // Беларуская энцыклапедыя: У 18 т. Т. 11: Мугір — Паліклініка / Рэдкал.: Г. П. Пашкоў і інш. — Мн. : БелЭн, 2000. — Т. 11. — 560 с. — 10 000 экз. — ISBN 985-11-0035-8. — ISBN 985-11-0188-5 (т. 11). — С. 500. Республика Беларусь. Гродненская область. Гродненский район: карта. Гродно: план / Ред. Г.Г. Науменко.. — Минск: РУП «Белкартография», 2009. — 10 000 экз.
Lida (air base)

Lida is an air base of the Air Force and Air Defence Forces of the Republic of Belarus located in Lida, Grodno Region, Belarus. It is home to the 116th Guards Assault Aviation Base, flying Sukhoi Su-25s and Yak-130s alongside the 206th Training Center for Aircrew with Aero L-39C Albatroses. The 277th Bomber Aviation Regiment of the Russian Air Force with Sukhoi Su-24's from Komsomolsk-on-Amur Airport deployed here as part of the 2022 Russian invasion of Ukraine. References
Base aérienne de Lida

La base aérienne de Lida est une structure militaire en Biélorussie située à Lida dans le Voblast de Hrodna. Historique Elle est créée en 1906 lorsque la 9e compagnie aéronautique de l'armée de Mandchourie est déplacée d'Extrême-Orient à Lida. Elle accueille dans un premier temps des ballons avant, en 1913, de s'ouvrir aux avions. Pendant la Seconde Guerre mondiale, des unités de la Luftwaffe étaient basées sur l'aérodrome : III./JG 52, IV./JG 51, I./SG 1, 10.(Pz)/SG 3, Stab/NSGr. 2, 1./NSGr. 2, 2./NSGr. 2, 3./NSGr. 2, stab./NAGr. dix. Pendant la période soviétique : 74e régiment d'aviation d'assaut de la Garde, 136e régiment d'aviation d'assaut de la Garde, 911e régiment d'aviation, 1re division d'aviation mixte de la Garde. Notes et références Situation Liens externes Portail de l’histoire militaire Portail de la Biélorussie Portail de l’aéronautique
Base aerea di Lida

La base aerea di Lida (in bielorusso Ліда?) è una base militare dell'aeronautica militare bielorussa situata nei pressi della città di Lida. Ospita la 116ª Base, che opera con Su-25 e Yak-130, e il 206º Centro addestramento al volo, operante gli L-39 Albatros. Vi sono inoltre stazionati velivoli Su-34 e Su-25 dell'aeronautica militare russa. Note Voci correlate Corridoio di Suwałki
Lotnisko Lida

Lotnisko Lida – lotnisko wojskowe położone w miejscowości Lida w obwodzie grodzieńskim na Białorusi. Jest jedną z głównych baz Sił Powietrznych i Wojsk Obrony Powietrznej Białorusi. Przed II wojną światową na lotnisku w Lidzie stacjonował polski 5 pułk lotniczy. Jest to jedno z najstarszych lotnisk na świecie. Bibliografia OurAirports.Com
Ліда (аеродром)

Ліда (біл. Ліда) — військовий аеродром розташований у місті Ліда Гродненської області Білорусі. Історія Створення бази дирижаблів та аеростатів у Гродненській області розпочали у 1910 році. Ліда тоді була маленьким містечком із 16-тисячним населенням. Після закінчення Російсько-японської війни 9-а повітроплавна рота Маньчжурської армії була передислокована саме до Ліди. І вже до 1910 року було збудовано льотне поле, ангари для дирижаблів, елінги-причали для них. На озброєнні знаходилися 4 дирижаблі м'якого типу. Але це льотне поле ще не було аеродромом у сучасному розумінні цього слова. Обслуговування дирижаблів не вимагало ні злітних смуг, ні відповідної інфраструктури. Першу ЗПС побудували влітку 1912 року і аеродром запрацював з наступного 1913 року. У квітні 1914 на цьому аеродромі відбулася перша авіакатастрофа. Підпоручик Ветчинкін із механіком Ковальчуком загинули під час польоту літаком фірми «Ньюпор». При плануванні з висоти 200—300 м літак несподівано різко провалився вниз, Ковальчук вилетів з сидіння, схопився за верхній трос, і, провисів кілька секунд, зірвався і розбився на смерть. Літак упав і спалахнув. Після початку Першої світової війни аеродром у Ліді став першою у світі базою стратегічної авіації. В 1915 там розташувалися 10 російських літаків «Ілля Муромець» — 8 бойових машин і 2 навчальних, конструкції Сікорського. За більш ніж столітню історію аеродрому там базувались літаки імператорської Росії, ВПС Польщі, Люфтваффе, ВПС СРСР та Білорусі. Російсько-українська війна З початку повномасштабного вторгнення РФ аеродром використовувався російською авіацією, яка атакувала Україну. 4 березня 2022 року Головне управління розвідки Міністерства оборони України повідомило, що з території аеродрому бригадою армійської авіації здійснюються бойові вильоти для завдання ударів по мирному населенню та інфраструктурі України в ході російського вторгнення в Україну та оприлюднило список особового складу цієї вертолітної бригади. Примітки Посилання Лидскому аэродрому 101 год(рос.) Джерела OurAirports.Com [Архівовано 28 жовтня 2019 у Wayback Machine.]
Letecká základna Mačuliščy

Letecká základna Mačuliščy je vojenské letiště nacházející se ve městě Mačuliščy v Minské oblasti. Je to jedno z největších letišť v Bělorusku. Používá se pro vojenské účely. Je sídlem 50. smíšené letecké základny běloruského letectva s letouny Antonov An-26 a Iljušin Il-76, a vrtulníky Mil Mi-8 a Mi-24. V době ruského útoku na Ukrajinu započatého v únoru 2022 z ní operují jednotky vrtulníků a transportních letounů Vzdušných a kosmických sil Ruské federace, přemístěné tam v lednu 2022 pod záminkou údajného společného bělorusko-ruského vojenského cvičení. Působily z ní také ruské stroje MiG-31K vyzbrojené hypersonickými střelami vzduch-země „Kinžal“, podílející se na útocích proti ukrajinské infrastruktuře. 26. února 2023 na ní došlo k útoku bezpilotním letadlem na letoun včasné výstrahy VKS RF typu Berijev A-50, k němuž se přihlásila běloruská opozice proti Lukašenkovu režimu. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Port lotniczy Maczuliszczy na polské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Mačuliščy na Wikimedia Commons
Machulishchy (air base)

Machulishchy is an air base of the Air Force and Air Defence Forces of the Republic of Belarus located in Machulishchy, Minsk Region, Belarus. It is home to the 50th Composite Air Base, flying Antonov An-26s, Ilyushin Il-76MD's, Mil Mi-8s and Mil Mi-24s. It has served as a strategic bomber base for the Soviet Union. It also served as a Soviet Air Defence Forces interceptor base. The primary operator was the 121st Guards Heavy Bomber Aviation Regiment. Machulishchy was one of nine major operating locations for the Tupolev Tu-22 Blinder in the mid-1960s. In August 1960, six Tu-22 aircraft from Machulishchy deployed to Olenya air base in the arctic region under naval control, indicating the regiment had a dual Navy-Air Force mission serving an anti-surface warfare role. This capability covered the Baltic Sea with deployment capability into the Barents Sea region. Later in the 1970s, an interceptor regiment at Machulishchy operated Sukhoi Su-9 Fishpot interceptors, upgraded in 1979 to MiG-23P aircraft. At the time, the airfield was still host to the Tu-22 Blinder ASM regiment. On 26 February 2023, two explosions were reported at the base. Russian aircraft and equipment were damaged. Russian A-50 aircraft may have been targeted. The explosions were a result of sabotage from Belarusian partisans. NASA satellite imagery shows the runway to be extended to 3000 m. It is known to host the most rare Pokémon according to Ministry of Defence. References
Base aérienne de Minsk-Matchoulichtchi

La base aérienne Minsk-Matchoulichtchi, en bilérossue : 50-я змешаная авіябаза) est une base aérienne en Biélorussie située dans le Voblast de Minsk, bans la banlieue sud de Minsk. 26 février 2023 Selon Svetlana Tikhanovskaïa candidate d'opposition lors de l'élection présidentielle biélorusse de 2020, actuellement en exil, « des partisans (…) ont confirmé le succès d’une opération spéciale visant à faire exploser un avion russe rare sur la base de Minsk-Matchoulichtchi, près de Minsk ». Notes et références Situation Liens externes Portail de l’histoire militaire Portail de la Biélorussie Portail de l’aéronautique