NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Сервач (притока Німану)

Сервач, Сервеч — річка в Білорусі, у Барановицькому й Корелицькому районах Берестейської й Гродненської областей. Ліва притока Німану (басейн Балтійського моря). Опис Довжина річки 63 км, площа басейну 770 км². Формується з багатьох приток та безіменних струмків. Розташування Бере початок на північно-східній стороні від села Жабінци. Тече переважно на північний схід через Салявічи, Велике Село, Городище й у селі Панямонь впадає у річку Німан. Основні притоки: Петухівка, Корчівка, Невда, Рута (ліві). Населені пункти вздовж берегової смуги: Киселі, Ясенець, Гречиха, Кутовщина, Цирин, Осташин, Кринки, Березовець, Астухова. Примітки Джерела Блакітная кніга Беларусі. — Мн.: БелЭн, 1994. Посилання Wostuchowo al. Ostochowo, wś, pow. nowogródzki, ... nad kotliną rzeki Serwecz. // Słownik geograficzny Królestwa Polskiego. — Warszawa : Druk «Wieku», 1895. — Т. XIV. — S. 9. (пол.)
Sylwanowce

Sylwanowce (biał. Селіванаўцы; ros. Селивановцы) – wieś na Białorusi, w obwodzie grodzieńskim, w rejonie grodzieńskim, w sielsowiecie Sopoćkinie. Znajduje się tu rzymskokatolicka parafia Przemienienia Pańskiego w Sylwanowcach. W dwudziestoleciu międzywojennym wieś leżała w Polsce, w województwie białostockim, w powiecie augustowskim. Na miejscowym cmentarzu znajduje się mogiła żołnierzy 101 pułku ułanów Rezerwowej Brygady Kawalerii „Wołkowysk” poległych w bitwie z sowieckimi jednostkami pancernymi pod Kodziowcami we wrześniu 1939 roku. Przypisy Bibliografia Sylwanowce, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. XI: Sochaczew – Szlubowska Wola, Warszawa 1890, s. 739 . Sylwanowce na mapie WIG Witold Sienkiewicz, Elżbieta Olczak: Dzieje Polski. Atlas ilustrowany. Warszawa: Demart SA, 2007. ISBN 978-83-7427-363-3.
Селивановцы (Гродненский район)

Селивановцы (бел. Селіва́наўцы) — деревня в Гродненском районе Гродненской области Беларуси. В составе Сопоцкинского сельсовета. География Пролегают дороги Н6035, Н6542. Ближайшие населённые пункты Беличаны, Войтовцы и др. Гидрография Река Сильва. История В 1940—1959 годах центр Селивановецкого сельсовета. До 2002 года деревня входила в состав Лойковского сельсовета. Население Численность 2019 год — 69 жителей Динамика 1999 год — 102 жителей (перепись населения) 2009 год — 72 жителей (перепись населения) 2019 год — 69 жителей (перепись населения) Достопримечательность Костёл Преображения Господнего (1899) — Историко-культурная ценность Республики Беларусь, . Римско-католический храм. Памятник архитектуры неоклассицизма. Галерея Примечания
Гостиный двор (Минск)

Гостиный двор — комплекс исторических зданий XVIII — начала XX века в Минске, памятник архитектуры (номер 712Г000234). Расположен по адресу: площадь Свободы, дома 2-10. История Гостиный двор в Минске начал формироваться на главной рыночной площади в середине XVI века (остатки каменных строений XVI века были обнаружены при археологических раскопках территории современного двора). Самые ранние из сохранившихся построек относятся к XVIII веку. В 1798—1801 гг. губернский архитектор Фёдор Крамер пристроил к имевшимся зданиям большой северо-восточный корпус и реконструировал другие здания в стиле классицизма. В первой половине XIX века к зданиям была пристроена с трёх сторон торговая галерея. На нижних этажах зданий располагались магазины, верхние были жилыми. В 1909 году была перестроена юго-западная часть комплекса, надстроенная третьим этажом и получившая новый фасад в стиле модерн. В начале XX века в нём располагалось отделение Азово-Донского банка, купеческий клуб. После 1920 года в зданиях располагались разные учреждения. В 1923—1933 гг. в нём работал Минский исполком советов рабочих и крестьянских депутатов, а в 1930-е гг. — Дом селянина. В 1920-х годах разобрана торговая галерея. В 1930-е годы восточный фасад перестроен (в настоящее время восстановлен по состоянию на начало XX века). Архитектура Комплекс составляют двух-трёхэтажные здания, его композиция в плане замкнутая, с двумя внутренними двориками. Главный юго-западный фасад формирует трёхэтажное здание № 4, Г-образное в плане. Он оформлен в стиле модерн, в его центре килевидный фронтон. Фасад расчленяют лопатки в простенках между прямоугольными оконными проёмами. Его украшает растительный орнамент. Северо-восточный фасад оформлен в классическом стиле. Примечания
Iża

Iża (biał. Іжа) – agromiasteczko na Białorusi, na Wileńszczyźnie, w obwodzie mińskim, w rejonie wilejskim, w sielsowiecie Iża, nad rzeką Narocz. Znajduje się tu parafialna cerkiew prawosławna pw. św. Józefa Oblubieńca. Historia W czasach zaborów miasteczko w powiecie wilejskim, w guberni wileńskiej Imperium Rosyjskiego. W latach 1921–1945 wieś leżała w Polsce, w województwie wileńskim, w powiecie wilejskim, w gminie Iża, od 1 kwietnia 1932 w gminie Wojstom. W II Rzeczypospolitej do 1932 roku była siedzibą gminy Iża. Według Powszechnego Spisu Ludności z 1921 roku zamieszkiwało tu 513 osób, 12 było wyznania rzymskokatolickiego a 501 prawosławnego. Jednocześnie 11 mieszkańców zadeklarowało polską, 499 białoruską a 3 rosyjską przynależność narodową. Były tu 93 budynki mieszkalne. W 1931 w 107 domach zamieszkiwało 579 osób. Wierni należeli do parafii rzymskokatolickiej w Wiszniewie i miejscowej prawosławnej. Miejscowość podlegała pod Sąd Grodzki w Wilejce i Okręgowy w Wilnie; mieścił się tu urząd pocztowy obsługujący znaczną część gminy. W wyniku napaści ZSRR na Polskę we wrześniu 1939 miejscowość znalazła się pod okupacją sowiecką. 2 listopada została włączona do Białoruskiej SRR. Od czerwca 1941 roku pod okupacją niemiecką. W 1944 miejscowość została ponownie zajęta przez wojska sowieckie i włączona do Białoruskiej SRR. Od 1991 w składzie niepodległej Białorusi. Uwagi Przypisy Linki zewnętrzne Zdjęcia miejscowości Iża, miasteczko, powiat wilejski, gmina Iża, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. III: Haag – Kępy, Warszawa 1882, s. 337 .
Ижа

И́жа (бел. Іжа) — агрогородок в Вилейском районе Минской области Белоруссии. Административный центр Ижского сельсовета. Население — 396 человек (2009). География Агрогородок находится в 20 км к северо-западу от райцентра, города Вилейка неподалёку от границы с Гродненской областью. Село стоит на правом берегу реки Нарочь, напротив впадения в неё Узлянки. Через Ижу проходит автодорога Любань — Лыцевичи, ближайшая ж/д станция в Вилейке. История Известна с XVII века как Кищанка или Ижа Кищанская, соседняя деревня Королевцы именовалась Ижей Королевской. С 1793 года после второго раздела Речи Посполитой Ижа, как и вся Вилейщина, входила в состав Российской империи, был образован Вилейский уезд в составе сначала Минской губернии, а с 1843 года — Виленской губернии, в 1866 году деревня насчитывала 262 жителя. После подписания Рижского мирного договора (1921) Ижа оказалась в составе межвоенной Польши, где стала центром гмины Вилейского повета Новогрудского воеводства, а с 1926 года — Виленского воеводства. В 1921 году здесь было 513 жителей. В 1929 году построена деревянная православная церковь св. Иосифа. В 1931 году здесь было 579 жителей С 1939 года — в составе БССР. В годы Великой Отечественной войны посёлок находился под немецкой оккупацией с июня 1941 по июль 1944 года. В 1949 году в деревне создан колхоз, в 1951 году в Иже сдана в эксплуатацию ГЭС мощностью 45 кВт на реке Нарочь. В 1997 году здесь было 223 двора и 507 жителей. Культура Музей ГУО "Ижская базовая школа" Достопримечательности Мемориальный комплекс и памятник землякам, погибшим в Великой Отечественной войне Православная церковь Святого Иосифа (1929 год, отреставрирована в 90-х годах XX века) Фундамент бывшей водяной мельницы на реке Нарочь Кладбищенская часовня (конец XIX — начало XX века) Мост через реку (начало XX века) Известные жители и уроженцы Примечания Литература І́жа // Беларуская энцыклапедыя: У 18 т. Т. 7: Застаўка — Кантата (бел.) / Рэдкал.: Г. П. Пашкоў і інш. — Мінск: БелЭн, 1998. — С. 173. — 10 000 экз. — ISBN 985-11-0130-3. Энцыклапедыя гісторыі Беларусі. У 6 т. Т. 4: Кадэты — Ляшчэня / Беларус. Энцыкл.; Рэдкал.: Г. П. Пашкоў (галоўны рэд.) і інш.; Маст. Э. Э. Жакевіч. — Минск: БелЭн, 1997. — ISBN 985-11-0041-2. (бел.) Ссылки Ижа на Глобус Беларуси Архивная копия от 24 марта 2016 на Wayback Machine Ижа на сайте Radzima.org (бел.) Iża, miasteczko, powiat wilejski, gmina Iża // Słownik geograficzny Królestwa Polskiego i innych krajów słowiańskich (пол.) / pod redakcyą Filipa Sulimierskiego, Bronisława Chlebowskiego, Władysława Walewskiego. — Warszawa: Druk «Wieku», 1882. — Т. III. — 960 s. — S. 337.
Іжа

Іжа (біл. вёска Іжа) — село в складі Вілейського району Мінської області, Білорусь. Село є адміністративним центром Іжовської сільської ради, розташоване в північній частині області. Джерела «Гарады і вёскі Беларусі: Энцыклапедыя.» Т.6, Менска вобласьць/С. В. Марцэлеў; Рэдкалегія: Г. П. Пашкоў (галоўны рэдактар) і інш. — Мн.: Белэн Посилання Інформація про Вілейський район Каталог сіл Вілейського району [Архівовано 4 липня 2013 у Wayback Machine.]
Гомель (Полоцький район)

Гомель (біл. Homieĺ) — агромістечко (колишнє смт) у Полоцьку району Вітебської області, на південно-східному березі озера Гомель, на шосе Полоцьк — Мінськ. Центр Гомельської сільської ради. За 23 кілометри на південь від міста та залізничної станції Полоцьк, 128 кілометрів від Вітебська. Історія У середині XVI століття за наказом Сигізмунда ІІ Августа на місці колишнього городища був побудований Гомельський замок (станом на 2015 рік збереглися залишки замкових валів та ровів). Населення 362 жителі, 128 дворів (1997) Інфраструктура Середня школа Будинок культури Бібліотека Амбулаторія Аптека Поштове відділення Пам'ятні місця Меморіальний комплекс на честь партизанів Братська могила радянських воїнів та партизанів Оборонні споруди 30-х років (Полоцького УР). Зараз історико-культурний комплекс «Поле бойової слави». Курганний могильник Київської Русі (XII — XIII ст.), 2 км на південний захід від городища Історико-культурна цінність Республіки Білорусь, шифр 213В000657</img> Історико-культурна цінність Білорусі, код 213В000657 Примітки Література Брэжго Б. Замкі Віцебшчыны. — Вільня: Друкарня Я. Левіна, 1933. — 38 с.: іл. Беларуская энцыклапедыя: У 18 т. Т.5: Гальцы — Дагон / Рэдкал.: Г. П. Пашкоў і інш. — Мн. : БелЭн, 1997. — Т. 5. — С. 334-335. — 10 000 прим. — ISBN 985-11-0090-0. Посилання Гомель (Полоцький район) на сайті Глобус Білорусі [Архівовано 27 квітня 2015 у Wayback Machine.](рос.)
Astrashytski Haradok

Astrashytski Haradok (Belarusian: Астрашыцкі Гарадок, romanized: Astrašycki Haradok; Russian: Острошицкий Городок, romanized: Ostroshitsky Gorodok) is an agrotown in Minsk District, Minsk Region, Belarus. It serves as the administrative center of Astrashytski Haradok rural council. It is located 24 kilometres (15 mi) north of the capital Minsk and 15 kilometres (9.3 mi) from the agrotown of Kalodzishchy. In 1995, it had a population of 2,390. In 2010, it had a population of 2,383. References
Astrasjytski Haradok

Astrasjytski Haradok (belarusiska: Астрашыцкі Гарадок) är en agropolis i Belarus. Den ligger i voblasten Minsks voblast, i den centrala delen av landet, 20 kilometer norr om huvudstaden Minsk. Astrasjytski Haradok ligger 223 meter över havet och antalet invånare är 2 390. Natur Terrängen runt Astrasjytski Haradok är platt. Närmaste större samhälle är Ljasny, 6,4 kilometer söder om Astrasjytski Haradok. Referenser Kommentarer Källor
Pryluki, Minsk region

Pryluki (Belarusian: Прылукі; Russian: Прилуки, romanized: Priluki) is an agrotown in Minsk District, Minsk Region, Belarus. It is administratively part of Syenitsa selsoviet. It is located six kilometres (3.7 mi) south of the capital Minsk. In 2000, it had a population of 1,483. In 2010, it had a population of 1,828. References
Syomkava

Syomkava (Belarusian: Сёмкава, romanized: Siomkava; Russian: Сёмково, romanized: Syomkovo) is an agrotown in Minsk District, Minsk Region, Belarus. It is administratively part of Papyernya rural council. It is located 16 kilometres (9.9 mi) northwest of the capital Minsk. In 2001, it had a population of 1,461. In 2010, it had a population of 1,625. References
Siemkowo (obwód miński)

Siemkowo (biał. Сёмкава, Siomkawa; ros. Сёмково, Siomkowo) – agromiasteczko na Białorusi, w obwodzie mińskim, w rejonie mińskim. Historia W pierwszej połowie XVIII wieku miejscowość była własnością Sapiehów. W 1755 roku od Kazimierza Sapiehy kupił je łowczy miński, Adam Chmara. Adam Chmara, który wkrótce po kupieniu Siemkowa stał się kasztelanem a następnie wojewodą mińskim, zgromadził w swym ręku ogromną fortunę i rozległe dobra. Głównym ośrodkiem dóbr wojewoda uczynił Siemkowo, w którym w latach 1775-80 wzniósł (zrujnowany dziś) barokowo-klasycystyczny zespół pałacowy, złożony z pałacu i dwóch oficyn, wybudowany najprawdopodobniej według projektu znanego architekta włoskiego Carlo Spampaniego. W ręku Chmarów dobra pozostawały do 1889 roku, kiedy to stały się własnością Chełkowskich, władających Siemkowem do I wojny światowej. Zabytki Pałac Adama Chmary w stylu barokowo-klasycystycznym z 1775 roku, parterowy, piętnastoosiowy, na planie wydłużonego prostokąta. W centralnej części fasady znajdował się płytki parterowy ryzalit z czterema pilastrami, zwieńczony trójkątnym szczytem. Od strony ogrodu znajdował się ryzalit półokrągły. Do szczytów budynku przylegały dwie niewielkie dwuosiowe przybudówki kryte płaskimi dachami. Elewacje ozdobione były pilastrami i profilowanym podokapowym gzymsem. Pałac obecnie jest opuszczony i mocno zdewastowany. Prostopadle do budynku głównego ustawione są dwie siedmioosiowe oficyny z jednoosiowymi płytkimi ryzalitami w części centralnej, zwieńczonymi niedużymi szczytami. Ich elewacje ozdabiają pilastry. Prawa oficyna, w wyniku XX wiecznej przebudowy, połączona była krytym przejściem z budynkiem głównym. Pałac otacza park regularno-krajobrazowy rozciągnięty wzdłuż głównej osi kompozycyjnej, równoległej do rzeki Siemkówki. Wzdłuż osi tej biegnie lipowa aleja wjazdowa, przy której wzniesiono kompleks współczesnych budynków szkoły z internatem, do której należy cały zespół pałacowy. Aleja wiedzie na rozległy dziedziniec między pałacem i oficynami, gdzie niegdyś istniał ozdobny klomb. Za pałacem znajdują się dwa tarasy parkowe, a na przedłużeniu głównej osi ciągną się szpalery lipowe i dębowe. Południowo-wschodnia, krajobrazowa część parku o powierzchni około 10 ha, zajmuje strome zbocze wzgórza i jest obecnie zdziczała. Ruiny kościoła Matki Boskiej Przypisy Linki zewnętrzne Siemków, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. X: Rukszenice – Sochaczew, Warszawa 1889, s. 550 . Zdjęcia z Siemkowa Zespół pałacowo-parkowy Chmarów, Radzima.org
Siomkava

Siomkava (belarusiska: Сёмкава) är en agropolis i Belarus. Den ligger i voblasten Minsks voblast, i den centrala delen av landet, 15 km nordväst om huvudstaden Minsk. Siomkava ligger 220 meter över havet och antalet invånare är 1 522. Den ligger vid Zaslaŭjereservoaren. Natur och klimat Terrängen runt Siomkava är platt, och sluttar söderut. Runt Siomkava är det tätbefolkat, med 550 invånare per kvadratkilometer.. Närmaste större samhälle är Mіnsk, 14,7 km sydost om Siomkava. Referenser Kommentarer Källor
Ozero Afanasjevskoje

Ozero Afanasjevskoje (ryska: Озеро Афанасьевское) är en sjö i Belarus. Den ligger i voblasten Vitsebsks voblast, i den nordöstra delen av landet, 230 km öster om huvudstaden Minsk. Ozero Afanasjevskoje ligger 165 meter över havet. Arean är 0,18 kvadratkilometer. Den sträcker sig 0,6 kilometer i nord-sydlig riktning, och 0,7 kilometer i öst-västlig riktning. Omgivningarna runt Ozero Afanasjevskoje är en mosaik av jordbruksmark och naturlig växtlighet. Runt Ozero Afanasjevskoje är det glesbefolkat, med 17 invånare per kvadratkilometer. Kommentarer Källor
Березовик (болото)

Березови́к (бел. Беразаві́к) — болото на северо-западе Беларуси, на территории Вилейского района Минской области и Сморгонского района Гродненской области, большей частью в водосборе реки Спяглица (приток Нарочи), частично в водосборе озера Вишневское. Низинного (62 %), верхового (30 %), переходного (2 %), смешанного (6 %) типов. Площадь 7,8 тыс. га, в пределах промышленных отложений 5,3 тыс. га. Площадь поверхности — 78 км². Высота над уровнем моря — 153,9 м. Глубина торфа до 5,7 метров, средняя 1,8 метра, степень разложения низинного типа 31 %, верхового — 25 %, зольность соответственно 10,2 и 4,2 %. Первичные запасы торфа 18,1 млн тонн. Есть отложения сапропеля мощностью до 2,5 метров. Среди болота озеро Колодки, встречаются песчаные гряды. Центральная часть болота занята мелколесьем из сосны и берёзы, кустарниковый ярус из богуна и буяков, есть клюква. Вдоль Спеглицы и на окраинах болота верба, разнотравье, осоки. В Вилейском районе осушено открытой сетью 1200 га болота, в Сморгонском — 1400 га (1989 год). На осушенных землях выращивают сеянные травы. Литература Березовик // Природа Белоруссии: Популярная энциклопедия / Редкол.: И. П. Шамякин (гл. ред.) и др.. — Минск: БелСЭ, 1989. — С. 66. — ISBN 5-85700-001-7. Архивировано 17 сентября 2011 года. Велькашынскі І.Ф. Прырода Смаргоншчыны. (бел.) // Памяць: Гісторыка-дакументальная хроніка Смаргонскага раёна / Рэд. кал.: Г. П. Пашкоў (гал. рэд.) і інш.. — Мінск: БелЭн, 2004. — С. 23—29.
Белый дворец (Брест)

Белый дворец — дворец в Бресте, бывшая церковь св. Петра и Павла монастыря василиан был основан в 1629 году. Во время строительства системы укреплений «Брестская крепость» в 1840-х гг. перестроен под офицерское казино. В 1918 году бывший перестроенный храм стал местом подписания Брестского мира. Сильно пострадал во время Второй мировой войны. Разобран в 1950-х. История Строительство первого корпуса базилианского монастыря в Бресте началось в 1629 году и в 1631 году был завершен деревянное здание церкви св. апостолов Петра и Павла. С 1770 года. на месте деревянной церкви василиан начали строительство новой каменной церкви в стиле виленского барокко. Башни ее, однако, так и не были завершены. В 1835 году при строительстве Брестской крепости это была одна из немногих построек старого Бреста, которая не была разрушена. В результате перестроен под офицерское казино. В годы Первой мировой войны в Брестской крепости велись мирные переговоры между представителями Советской России, с одной стороны, и Центральных держав ( Германии, Австро-Венгрии, Турции, Болгарии ) — с другой, которые завершились подписанием Брестского мира в Белом дворце 3 марта 1918 года. В этот период за зданием закрепилось название «Белый дворец». Здание сильно пострадало во время Второй мировой войны. Во время обороны Брестской крепости солдатами Войска Польского 2 сентября 1939 г. здание было повреждено в результате немецкого авиаудара. Но основные повреждения здания, который был одним из очагов обороны, были нанесены во время советской обороны крепости от наступающих немецких войск в июне-июле 1941 года. Разобран на кирпичи в начале 1950-х гг. До нашего времени сохранились лишь фундаменты и фундаменты церкви, часть наружных стен. Руины Белого дворца находятся напротив входа в Музей обороны Брестской крепости . В 1968-1972 годах во время строительства музейного комплекса была разобрана часть фундаменте со стороны площади Церемониалов, а остальная часть законсервирована . Примечания Ссылки Медиафайлы по теме Белый дворец (Брест) на Викискладе Государственное учреждение «Мемориальный комплекс «Брестская крепость-герой» - Коллекции «Оружие», «Оружие из раскопок»
Brzeskie Obwodowe Muzeum Krajoznawcze

Brzeskie Obwodowe Muzeum Krajoznawcze (biał. Брэсцкі абласны краязнаўчы музей, Brescki abłasny krajaznaŭczy muziej; ros. Брестский областной краеведческий музей, Briestskij obłastnoj krajewiedczeskij muziej) – muzeum w Brześciu, otwarte w 1950 roku. Historia Decyzję o utworzeniu muzeum podjął Brzeski Komitet Wykonawczy 27 marca 1945. Rada Komisarzy Ludowych Białoruskiej SRR zatwierdziła ją, wydając 11 czerwca 1945 stosowną uchwałę. W sierpniu 1945 rozpoczęto prace nad zbieraniem materiałów dotyczących wielkiej wojny ojczyźnianej na terenie obwodu brzeskiego, a w 1948 roku muzeum otrzymało budynek kościoła Podwyższenia Krzyża Świętego. 16 września 1950 zorganizowano pierwszą wystawę, zatytułowaną „Obwód brzeski w powojennym pięcioleciu stalinowskim”, natomiast pierwsza ekspozycja stała została udostępniona 22 czerwca 1957. W 1990 roku świątynia została zwrócona Kościołowi katolickiemu, a muzeum przeniosło się do obecnej lokalizacji. Eksponaty W muzeum znajduje się ponad 20 kolekcji, z których najstarszą i największą jest archeologiczna, w której zaprezentowane są eksponaty z różnych okresów historycznych: od epoki kamienia do średniowiecza. Ponadto dostępna jest kolekcja numizmatów, składająca się z ponad 14 tysięcy monet. Muzeum przechowuje także 18 eksponatów odnalezionych na terenie obwodu brzeskiego w latach 1954–1990 (są to wyroby i monety ze srebra i złota). Oddziały i odwiedzający Muzeum jest odwiedzane przez ok. 200 tys. osób rocznie. Jest największym muzeum w obwodzie brzeskim i składa się z 4 oddziałów: Muzeum Archeologicznego Bereście (od 1982), będącego najczęściej odwiedzanym muzeum w mieście, Baszty Kamienieckiej (od 1960), Muzeum Uratowanych Zabytków (od 1989) i Muzeum Sztuki (od 2002). Dyrektorzy Pierwszym dyrektorem muzeum była w latach 1950–1955 Nina Pawłowska. Następnie funkcję tę sprawowali Iwan Birula (1955–1961), Natalja Kałasznikowa (1961–1964), Mira Slepakowa (1964–1971), Tamara Slesaruk (1972–1987) i Taisija Nowikowa (1987–2009). W 2010 roku dyrektorem muzeum został Aleksiej Mitiukow. Galeria Przypisy Linki zewnętrzne Strona internetowa muzeum (biał. • ros.)
Брестский областной театр кукол

Брестский областной театр кукол (бел. Брэсцкі абласны тэатр лялек) — кукольный театр, основанный в 1963 году в белорусском Бресте. Театр успешно выступает на фестивалях в странах Европы и Азии. Имеет в своем активе большое количество престижных наград, является обладателем трёх Гран-при Всемирного фестиваля театров кукол в Праге. Является одним из организаторов Международного театрального фестиваля «Белая Вежа». История Официальной датой возникновения театра кукол в Бресте считается 1963 год, когда кукольная группа при Брестском драматическом театре стала самостоятельным коллективом. Популяризация белорусского кукольного искусства за рубежом и успешные выступления на международных фестивалях были отмечены специальной премией Президента Республики Беларусь «За развитие международных культурных связей». В 2007 году за творческие достижения Совет Министров Республики Беларусь присвоил театру почётное звание «Заслуженный коллектив Республики Беларусь». Спектакль для взрослых «ФРО» Андрея Платонова в 2016 году стал лауреатом Национальной театральной премии Беларуси в номинациях «лучший спектакль театра кукол» и «лучшая женская роль». Награды Специальная премия Президента Республики Беларусь деятелям культуры и искусства (4 января 2006 года)— за значимый вклад в популяризацию белорусского кукольного театра в зарубежных странах, успешные выступления на международных фестивалях. Специальная премия Президента Республики Беларусь деятелям культуры и искусства (19 декабря 2025 года) — за значительный вклад в сохранение национальных духовных традиций, популяризацию моральных ценностей средствами театрального искусства. Примечания