NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Klasztor Dominikanów w Smolanach

Klasztor Dominikanów w Smolanach – rzymskokatolicki dominikański kompleks klasztorny w Smolanach (rejon orszański obwodu witebskiego Białorusi), wzniesiony w XVIII w., zlikwidowany w 1832. Kościół klasztorny pozostawał czynny do lat 20. XX w. Obecnie (2024) nieużytkowany, w ruinie. Historia Dominikański klasztor w Smolanach ufundowała w 1680 Teodora Sanguszkowa z Sapiehów. Pierwszy kompleks zabudowań klasztornych był wzniesiony z drewna. W XVIII w. na miejscu wymienionych budynków Sanguszkowie ufundowali nowe obiekty sakralne, tym razem w całości murowane, w stylu barokowym. Według innych świadectw kościół dominikański był murowany od początku swojego istnienia, a w II poł. XVIII w. został jedynie przebudowany. Klasztor funkcjonował do 1832, gdy został zlikwidowany przez władze carskie. Kościół w Smolanach funkcjonował nadal, jako parafialny, a w 1899 został wyremontowany. Świątynia pozostawała czynna do lat 20. XX wieku, gdy została zamknięta. Do II wojny światowej kompleks klasztoru stał pusty. Po zakończeniu konfliktu rozlokowano w nim warsztaty i garaże należące do smolańskiego kołchozu. Po 1989 zabudowania podominikańskie zostały ponownie porzucone. Pozbawione gospodarza, sukcesywnie popadają w całkowitą ruinę. Architektura Kompleks klasztoru w Smolanach składał się z parterowego budynku mieszkalnego dla zakonników oraz z kościoła. Budynek mieszkalny zbudowany był na planie prostokąta. Kościół Wniebowzięcia Najświętszej Maryi Panny jest świątynią halową, trójnawową z transeptem. Na dwukondygnacyjnej fasadzie znajdowały się dwie trójkondygnacyjne wieże. Oprócz nich elewację zdobiły pilastry i gzymsy. Między górnymi poziomami wież znajdował się szczyt z wolutami. Całość została wzniesiona w stylu baroku wileńskiego. Przypisy
Kościół Trójcy Przenajświętszej w Rosicy

Kościół Trójcy Przenajświętszej w Rosicy – kościół parafialny w Rosicy na Białorusi. Jest to Sanktuarium Męczenników bł. ks. Antoniego Leszczewicza i bł. ks. Jerzego Kaszyry. Historia Kościół wbudowano z cegły w stylu neoromańskim w latach 1906-1911. Został poświęcony 20 stycznia 1911 r. Po 1917 r. został zamknięty przez władze sowieckie. Funkcjonował w okresie okupacji niemieckiej od 1942 r. W 1950 r. proboszcz ks. Lucjan Pawlik MIC został zesłany do łagrów, z których powrócił w 1956 r., lecz nie miał prawa posługiwania w kościele. W świątyni w różnych okresach znajdował się klub, stajnia, magazyn zboża oraz młyn. W 1988 r. rozpoczęto remont kościoła, który 19 sierpnia 2000 r. został ponownie poświęcony przez biskupa witebskiego Władysława Blina. Przypisy Bibliografia Parafia Trójcy Przenajświętszej w Rosicy na stronie catholic.by Parafia Trójcy Przenajświętszej w Rosicy na stronie diecezji witebskiej
Костёл Святой Троицы (Росица)

Костёл Святой Троицы (бел. Касцёл Найсвяцейшай Тройцы) — католический храм в деревне Росица, Витебская область, Беларусь. Относится к Полоцкому деканату Витебского диоцеза. Памятник архитектуры, архитектурный стиль одни источники определяют как неоготику, другие как неороманский. Строился в 1906—1911 годах. Включён в Государственный список историко-культурных ценностей Республики Беларусь (код 213Г000250). История Первые сведения о существовании в Росице католического прихода относятся ко второй половине XVI века. В 1778 году здесь была построена небольшая деревянная церковь, освященная в 1792 году. В 1906—1911 годах на её месте шло возведение нового костёла из кирпича, который был освящён 20 января 1911. В советское время храм был закрыт. Вновь открыт в период немецкой оккупации в Великую Отечественную войну. 16-18 февраля 1943 года в ходе карательной операции «Зимнее волшебство» деревня Росица была уничтожена, а 1528 мирных граждан убито. Среди погибших были служившие в росицком храме католические священники о. Юрий Кашира и о. Антоний Лещевич, один из которых был сожжён с другими жителями, а второй — застрелен за настойчивые просьбы спасти детей (по другим данным также сожжён). 13 июня 1999 года папа римский Иоанн Павел II беатифицировал убитых священнослужителей. После войны в здании костёла располагались клуб, конюшни, склад зерна, мельница. В 1988 году здание храма в полностью запущенном состоянии было возвращено Католической церкви. Реставрация церкви шла все 90-е годы; 19 августа 2000 года епископ Владислав Блин провёл повторное освящение храма. Архитектура Костёл Святой Троицы — трёхнефная двухбашенная базилика с трансептом и пятигранный апсидой. Центральный вход оформлен в виде портала с двугранным щитом, над которым расположено тройное окно; над боковыми арочными входами — двойные окна. Исторический интерьер церкви не сохранился, современный храм имеет скромное внутреннее убранство. Литература А. М. Кулагін. Каталіцкія храмы Беларусi. — Мінск: 2008. ISBN 978-985-11-0395-5 Примечания Ссылки О храме на сайте Католической церкви в Беларуси Сайт globustut.by Архивная копия от 15 июня 2014 на Wayback Machine radzima.org
Церковь Святого Иоанна Крестителя (Опса)

Церковь Святого Иоанна Крестителя (бел. Касцёл Святога Яна Хрысціцеля) — католический храм в агрогородке Опса, Витебская область, Белоруссия. Относится к Браславскому деканату Витебского диоцеза. Памятник архитектуры в стиле неоготика, построен в 1877 году. Храм включён в Государственный список историко-культурных ценностей Республики Беларусь (код 213Г000207). История Храм во имя св. Иоанна Крестителя в Опсе был построен около 1500 года, но долго не просуществовал. На его месте в 1768 году был построен ещё один храм, но уже в 1886 году он полностью сгорел. Сразу после пожара на месте сгоревшего храма началось строительство нового кирпичного костёла в неоготическом стиле. Опса принадлежала в этот период графам Плятерам, которые выступали как меценаты, финансово поддерживая строительство и последующее функционирование церкви. В 1928 году храм пережил ещё один пожар, который уничтожил башню и крышу храма, к восстановлению костела привлекались инженеры из Вильнюса и Варшавы, но восстановить его удалось только Яну Адамовичу Петкевичу, польско-белорусскому инженеру с питерским инженерным образованием.Так же благодаря его усилиям был восстановлен и частично пострадавший церковный орган. Благодаря стараниям прихожан храм функционировал до 1949 года. В 1949 году последний настоятель Казимир Томкович был арестован, храм закрыт и переоборудован в склад. В 1989 году в здании открылась концертно-выставочный зал Браславского отдела культуры. В 1990 году здание храма было возвращено Церкви. 21 сентября 1990 года он был повторно освящён. Длительная и тщательная реставрация вернула в настоящее время храму первозданный облик. Архитектура Церковь Святого Иоанна Крестителя — памятник архитектуры неоготики. Представляет собой однонефный храм с пятигранной алтарной апсидой, по бокам которой расположены низкие симметричные ризницы. Основной объем накрыт двускатной крышей, более низкая апсида — вальмовой, ризницы — также двускатными. Главный фасад украшен небольшим окном-розой и двойным арочным окном над ним. Башня-колокольня расположена по центру главного фасада. Башня — квадратная в плане, завершена остроконечным шатром. Литература «Архітэктура Беларусі. Энцыклапедычны даведнік». Мінск, «Беларуская Энцыклапедыя імя Петруся Броўкі», 1993 год. А. М. Кулагін. Каталіцкія храмы Беларусi. — Мінск: 2008. ISBN 978-985-11-0395-5 Примечания Ссылки Костёл Святого Иоанна Крестителя (Опса) на сайте Catholic.by (бел.) Костёл Святого Иоанна Крестителя (Опса) на сайте Глобус Беларуси (рус.) Костёл Святого Иоанна Крестителя (Опса) на сайте Radzima.org
Костёл Воздвижения Святого Креста (Минск)

Костёл Воздвижения Святого Креста (бел. Касцёл Узвышэння Святога Крыжа) — католический храм Минска, расположенный на Кальварийском кладбище, благодаря чему известен также, как «кальварийский костёл» Административно относится к кальварийскому деканату Минско-Могилёвской архиепархии. Памятник архитектуры в неоготическом стиле, включён в Государственный список историко-культурных ценностей Республики Беларусь. История Первый католический храм на месте современной церкви был построен в середине XVIII века, когда Кальварийское кладбище находилось далеко за городской чертой Минска. Здание представляло собой «деревянный, на фундаменте» храм с двумя высокими трёхъярусными башнями. На кладбище монахи кармелитского ордена, чей монастырь находился в Минске, организовали «кальварию», то есть часовни в местах стояний богослужения Крестного пути. В 1798 году после образования Минской епархии, Кальварийский костёл перешел к минским францисканцам, а кладбище стало общегородским католическим кладбищем. В 1836 году обветшавшее деревянное здание было разобрано, а на его месте в 1839—1841 годах шло возведение каменного храма в неоготическом стиле. В 1842 году храм был освящён. В 1930-е гг. Воздвиженский храм остался единственным действующим в Минске, но даже в нём не было настоятеля. Однако перед началом Великой Отечественной войны был закрыт и он. Богослужения возобновились во время фашистской оккупации Минска, но сразу после окончания войны здание было приспособлено под мастерские. В 1980 году церковь была возвращена верующим и стала первым в послевоенное время действующим католическим храмом в городе, тогда же она была отреставрирована. Архитектура Костёл Воздвижения Святого Креста — однонефный, с прямоугольной апсидой, перекрыт цилиндрическим сводом с распалубкой. Две небольшие часовни, пристроенные к боковым фасадам образуют подобие трансепта. Главный вход имеет вид стрельчатого портала, над ним находится башня-колокольня. В крипте храма похоронены художник Ян Дамель и епископ Матеуш Липский. Примечания Ссылки Храм на сайте Католической церкви в Белоруссии Касцёл Узвышэння Святога Крыжа (на Кальварыі) «Архітэктура Беларусі. Энцыклапедычны даведнік». Мінск, «Беларуская Энцыклапедыя імя Петруся Броўкі», 1993 год. 620 стар. ISBN 5-85700-078-5.
Костел Воздвиження Чесного Хреста (Мінськ)

Костел Воздвиження Святого Хреста (біл. Касцёл Узвіжання Святога Крыжа) — римо-католицький храм у Мінську. Знаходиться на території кальварійського цвинтаря, через що його також називають «Кальварійським костелом». Адміністративно належить до кальварійського деканату Мінсько-Могильовської архієпархії. Є пам'ятником архітектури в неоготичному стилі. Внесений до державного списку історико-культурних цінностей Республіки Білорусь. Історія Перший католицький храм на місці сучасного костела був спорудженій в середині XVIII століття, коли Кальварійський цвинтар знаходився далеко за межею Мінська. Церква була «дерев'яна, на фундаменті», мала дві високі триярусні вежі. На кладовищі кармелітського ордену, чий монастир знаходився у Мінську, організували «кальварію», тобто Хресну дорогу з каплицями на місцях стояння. У 1798 р., після створення Мінської єпархії, кальварійський костел був переданий мінським францисканцям, а кладовище стало католицьким та загальноміським. У 1836 р. струхлявілу дерев'яну будівлю повністю ліквідували, а на її місці у 1839-1841 рр. розпочали будівництво мурованого храму в неоготичному стилі. У 1842 році церкву освятили. У 1930-х роках церква залишалася єдиним діючим костьолом у Мінську, але навіть вона не мала свого пастора. Проте, перед початком Великої Вітчизняної війни цей костел теж закрили. Служби були відновлені під час нацистської окупації Мінська, але відразу після закінчення війни будівлю було перетворено на майстерню. У 1980 році костел повернули вірянам, тоді ж відремонтували. Архітектура Костел Воздвиження Чесного Хреста це однонавна будівля, з прямокутною апсидою, перекрита циліндричною опалубкою, склепінням під двосхилим дахом. Дві невеликі каплиці, прибудовані до бічних фасадів, утворюють невеликий трансепт. Головний вхід має вигляд стрілчастого порталу, над ним знаходиться дзвіниця. Під костелом, у крипті поховані художник Ян Дамель і єпископ Матевуш Ліпський. Примітки
Kasiłowce

Kasiłowce (biał. Касілаўцы, Kasiłaucy; ros. Косиловцы, Kasiłowcy) – wieś na Białorusi, w obwodzie grodzieńskim, w rejonie lidzkim, w sielsowiecie Wawiórka. Historia W dwudziestoleciu międzywojennym leżały w Polsce, w województwie nowogródzkim, w powiecie lidzkim, w gminie Myto/Wawiórka. W 1921 miejscowość liczyła 122 mieszkańców, zamieszkałych w 23 budynkach, wyłącznie Białorusinów wyznania prawosławnego. Po II wojnie światowej w granicach Związku Sowieckiego. Od 1991 w niepodległej Białorusi. Przypisy Bibliografia Mapa WIG Lida. [dostęp 2022-12-09]. (pol.).
Kaszubińce

Kaszubińce (biał. Кашубінцы) – wieś na Białorusi, w obwodzie grodzieńskim, w rejonie grodzieńskim, w sielsowiecie Skidel. Siedziba rzymskokatolickiej parafii Niepokalanego Poczęcia Najświętszej Maryi Panny w Kaszubińcach. We wsi znajdują się: Kościół Niepokalanego Poczęcia NMP z lat 1750–1773; Plebania z 1905; Kaplica grobowa z 1862, nadbudowana w XX w. Dwór z 1870. Historia Dawniej wieś i folwark w województwie trockim Rzeczypospolitej Obojga Narodów. W czasach zaborów w granicach Imperium Rosyjskiego, w guberni grodzieńskiej. W latach 1921–1939 wieś i folwark leżał w Polsce, w województwie białostockim, w powiecie grodzieńskim, w gminie Skidel. Według Powszechnego Spisu Ludności z 1921 roku zamieszkiwało: wieś – 160 osób, 31 było wyznania rzymskokatolickiego, 29 prawosławnego. Jednocześnie 113 mieszkańców zadeklarowało polską przynależność narodową, 47 białoruską. Były tu 33 budynki mieszkalne folwark – 79 osób, 47 było wyznania rzymskokatolickiego, 32 prawosławnego. Jednocześnie 70 mieszkańców zadeklarowało polską przynależność narodową, 9 białoruską. Było tu 6 budynków mieszkalnych. Miejscowości należały do parafii prawosławnej w Skidlu i rzymskokatolickiej w Kaszubińcach. Podlegały pod Sąd Grodzki w Skidlu i Okręgowy w Grodnie; właściwy urząd pocztowy mieścił się w Skidlu. W wyniku napaści ZSRR na Polskę we wrześniu 1939 miejscowość znalazła się pod okupacją sowiecką. 2 listopada została włączona do Białoruskiej SRR. 4 grudnia 1939 włączona do nowo utworzonego obwodu białostockiego. Od czerwca 1941 roku pod okupacją niemiecką. 22 lipca 1941 r. włączona w skład okręgu białostockiego III Rzeszy. W 1944 miejscowość została ponownie zajęta przez wojska sowieckie i włączona do obwodu grodzieńskiego Białoruskiej SRR. Od 1991 wchodzi w skład Białorusi. Przypisy Linki zewnętrzne Wieś Kaszubińce, obwód grodzieński, rejon grodzieński, sielsowiet Skidel Kaszubińce, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. XV, cz. 2: Januszpol – Wola Justowska, Warszawa 1902, s. 64 .
Кошубинцы (деревня, Гродненский район)

Кошубинцы (бел. Кашу́бінцы) — деревня в Гродненском районе Гродненской области Республики Беларусь. В составе Скидельского сельсовета. География В 32 километрах от города Гродно и 5 километрах на север от Скиделя. Рядом расположен посёлок Кошубинцы. Гидрография На берегу реки Котра. История С 1905 года в Скидельской волости Гродненского уезда Гродненской губернии. Население Численность 2009 год — 18 жителей Динамика 1905 год — 171 жителей 1999 год — 45 жителей (перепись населения) 2009 год — 18 жителей (перепись населения) Улицы Парковая Рабочая Достопримечательность Костёл Непорочного Зачатия Пресвятой Девы Марии (1750—1773) Плебания (1905) Склеп-усыпальница (1862, 1-я пол. XX в.) Деревянная двухэтажная дворянская усадьба-имение Блавдзевичей (XIX век). Парк. Галерея См. также Кошубинцы — посёлок Примечания
Kaszubińce (osiedle)

Kaszubińce (biał. Кашубінцы) – osiedle na Białorusi, położony w obwodzie grodzieńskim w rejonie grodzieńskim w sielsowiecie Skidel, nad rzeką Kotrą. W latach 1921–1939 Kaszubińce należały do gminy Skidel w ówczesnym województwie białostockim. Przypisy Bibliografia Przysiółek Kaszubińce, obwód grodzieński, rejon grodzieński, sielsowiet Skidel
Кошубинцы (посёлок, Гродненский район)

Кошубинцы (бел. Кашу́бінцы) — посёлок в Гродненском районе Гродненской области Республики Беларусь. В составе Скидельского сельсовета. География В 32 километрах от города Гродно и 5 километрах на север от Скиделя. Рядом расположена деревня Кошубинцы. Рядом автомобильная дорога Н6053. Гидрография Недалеко расположена река Котра. Население Численность 2009 год — 6 жителей Динамика 1999 год — 10 жителей (перепись населения) 2009 год — 6 жителей (перепись населения) См. также Кошубинцы — деревня Примечания
Kołbowicze

Kołbowicze (biał. Колбавічы, Kołbawiczy; ros. Колбовичи, Kołbowiczi) – wieś na Białorusi, w obwodzie brzeskim, w rejonie baranowickim, w sielsowiecie Padhornaja, nad Szczarą. Współcześnie w skład miejscowości wchodzi także dawna osada Młynek. Historia W XIX i w początkach XX w. położone były w Rosji, w guberni grodzieńskiej, w powiecie słonimskim, w gminie Szydłowicze. W dwudziestoleciu międzywojennym leżały w Polsce, w województwie nowogródzkim, w powiecie słonimskim, do 1 kwietnia 1929 w gminie Szydłowicze, następnie w gminie Byteń. W 1921 miejscowość liczyła 231 mieszkańców, zamieszkałych w 41 budynkach, w tym 217 Białorusinów, 8 Polaków i 6 Żydów. 216 mieszkańców było wyznania prawosławnego, 9 rzymskokatolickiego i 6 mojżeszowego. Po II wojnie światowej w granicach Związku Sowieckiego. Od 1991 w niepodległej Białorusi. Przypisy Bibliografia Kołbowicze, pow. słonimski, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. XV, cz. 2: Januszpol – Wola Justowska, Warszawa 1902, s. 103 . Mapa WIG Byteń. [dostęp 2025-10-22]. (pol.). Publiczna Mapa Katastralna Republiki Białorusi. [dostęp 2025-10-22]. (ros. • biał.).
Колбовичи

Ко́лбовичи (бел. Колбавічы) — деревня в Барановичском районе Брестской области Белоруссии. Входит в состав Подгорновского сельсовета. Население — 45 человек (2019). География Находится в 39 км по автодорогам к юго-западу от центра города Барановичи и в 6 км по автодорогам к югу от центра сельсовета, агрогородка Подгорная, у границы с Ивацевичским районом. В 700 метрах к юго-западу от деревни находится устье реки Углянка, правого притока реки Щара. История Известна с 1567 года как владение шляхтичей Ивановича, Федоровича и Яцкова. С 1795 года — в составе Российской империи, с 1801 года — в Гродненской губернии. В 1905 году — деревня Шиловичской волости Слонимского уезда Гродненской губернии, неподалёку находились два одноимённых урочища той же волости. С 1921 года в составе межвоенной Польши, где принадлежала гмине Шидловичи Слонимского повета Новогрудского воеводства. По переписи 1921 года в деревне числилось 41 жилое здание, в котором проживал 231 человек (115 мужчин, 116 женщин), из них 217 белорусов, 8 поляков и 6 евреев (по вероисповеданию — 216 православных, 9 римских католиков и 6 иудеев). С 1939 года в составе БССР, в 1940 году — 85 дворов. С 15 января 1940 года в Бытенском районе Барановичской, с 8 января 1954 года Брестской областей, с 4 октября 1957 года в Барановичском районе. С конца июня 1941 до начала июля 1944 года деревня была оккупирована немецко-фашистскими захватчиками, убиты 11 человек и разрушено 64 дома. На фронтах войны погибло десять сельчан. Население По состоянию на 1 января 2023 года в деревне проживал 51 человек в 30 хозяйствах, из них 2 ребёнка, 30 жителей трудоспособного возраста и 19 пенсионеров. Инфраструктура Работает магазин товаров повседневного спроса, есть кладбище. В 2010-х годах к юго-востоку от деревни основан большой парк-отель «Яркий». Достопримечательности Аллея в память о 162 уничтоженных жителях д. Колбовичи в 1943 году Братская могила советских воинов. Похоронены 4 воина Советской Армии (1 известен, 3 неизвестны). Примечания Литература Гарады і вёскі Беларусі: энцыклапедыя. Т. 3, Кн. 1. Брэсцкая вобласць (бел.) / под научн. ред. А. И. Локотки. — Минск: БелЭн, 2006. — С. 51—52. — 528 с. — ISBN 985-11-0373-X.
Колбовичі

Колбовичі (біл. Ко́лбавічы) — село в Білорусі, у Барановицькому районі Берестейської області. Входить у склад Подгорновської сільської ради. Знаходиться за 49 км на південний захід від Барановичів, за 25 км від залізничної станції Лісова на лінії Барановичі — Брест, на річці Шнара. Історія Відоме з 1567 року як власність шляхтичів Івановичів, Федоровичів, Яцків. Адміністративно після поділів Речі Посполитої опинилось у складі Шиловицької волості Слонімського повіту Гродненської губернії. після підписання Ризького миру з 1921 року в складі Польщі, а з 1939 року у складі БРСР. Там з 15 січня 1940 року входило до складу Битенського району Барановицької, з 8 січня 1954 року Брестської областей. Врешті з 4 жовтня 1957 року у складі Барановицького району. У роки Великої Вітчизняної війни з кінця червня 1941 року до початку липня 1944 року окуповане німецькими військами. На фронтах війни загинуло 10 жителів села. У вересні 1943 року нацисти спалили село і вбили 162 жителі. Після війни село відбудовано. У 1965 році археолог Василь Супрун досліджував сліди поселення в урочищі Ведмежа гірка. Населення XX століття: 1905 рік — 255 жителів; 1940 рік — 85 дворів, 312 жителів; 1959 рік — 305 жителів; 1970 рік — 364 жителі; 1998 рік — 81 двір, 131 житель. XXI століття: 2005 рік — 119 жителів, 65 дворів. Примітки Література Каўбавічы. Гарады і вёскі Беларусі: Энцыклапедыя. Т. 3, кн. 1. Брэсцкая вобласць / рэдкал.: Г. П. Пашкоў (дырэктар) і інш. — Мн.: Беларуская Энцыклапедыя імя Петруся Броўкі, 2006. — 528 с.: іл. — 4 000 экз. — ISBN 985-11-0373-X.
Kwasowszczyzna

Kwasowszczyzna (biał. Квасаўшчына, Kwasauszczyna; ros. Квасовщина, Kwasowszczina) – chutor na Białorusi, w obwodzie brzeskim, w rejonie prużańskim, w sielsowiecie Szenie. Historia W dwudziestoleciu międzywojennym kolonia leżąca w Polsce, w województwie poleskim, w powiecie prużańskim, do 22 stycznia 1926 w gminie Szenie, następnie w gminie Prużana. W 1921 miejscowość liczyła 36 mieszkańców, zamieszkałych w 6 budynkach, wyłącznie Białorusinów wyznania prawosławnego. Po II wojnie światowej w granicach Związku Sowieckiego. Od 1991 w niepodległej Białorusi. Przypisy Bibliografia Mapa WIG Prużana. [dostęp 2026-03-11]. (pol.). Publiczna Mapa Katastralna Republiki Białorusi. [dostęp 2026-03-11]. (ros. • biał.).
Kwacze (obwód miński)

Kwacze (błr. Квачы, Kwaczy; ros. Квачи, Kwaczi) – wieś na Białorusi, w obwodzie mińskim, w rejonie nieświeskim, na prawym brzegu rzeki Uszy, 10 km na północny zachód od Nieświeża. Wchodzi w skład sielsowietu Wysoka Lipa. Historia Kwacze były wsią magnacką Księstwa Nieświeskiego. W końcu XVIII wieku należały do powiatu nowogródzkiego, w województwie nowogródzkim. W 1884 roku wieś leżała w wołoście horodziejskim, w powiecie nowogródzkim guberni mińskiej. Leżała przy drodze wiodącej z Nieświeża do Krętego Brzegu. Miała 34 osady. Miejscowość wzgórkowata, bezleśna. W okresie międzywojennym wieś i osada leżące w granicach II Rzeczypospolitej w gminie wiejskiej Horodziej, w powiecie nieświeskim, w województwie nowogródzkim. W 1921 wieś liczyła 504 mieszkańców, zamieszkałych w 93 budynkach, w tym 397 Białorusinów i 107 Polaków. 444 mieszkańców było wyznania prawosławnego i 60 rzymskokatolickiego. Osada liczyła zaś 9 mieszkańców, zamieszkałych w 1 budynku, w tym 6 Białorusinów i 3 Polaków. 6 mieszkańców było wyznania prawosławnego i 3 rzymskokatolickiego. Z miejscowości pochodzi działaczka młodzieżowa Anastasija Azarka. Przypisy Bibliografia Państwowe Centrum kartograficzno-geodezyjnych materiałów i danych Republiki Białorusi Strona radzima.net Kwacze, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. V: Kutowa Wola – Malczyce, Warszawa 1884, s. 17 .
Kierbedzie

Kierbedzie (biał. Кербядзі, Kierbiadzi; ros. Кербеди, Kierbiedi) – wieś na Białorusi, w obwodzie grodzieńskim, w rejonie lidzkim, w sielsowiecie Krupa. Wieś leży przy rezerwacie hydrologicznym Berezyna. Historia W XIX i w początkach XX w. okolica szlachecka i zaścianek położone w Rosji, w guberni wileńskiej, w powiecie lidzkim. W dwudziestoleciu międzywojennym okolica leżąca w Polsce, w województwie nowogródzkim, w powiecie lidzkim, w gminie Żyrmuny. W 1921 miejscowość liczyła 80 mieszkańców, zamieszkałych w 16 budynkach, wyłącznie Polaków wyznania rzymskokatolickiego. Po II wojnie światowej w granicach Związku Sowieckiego. Od 1991 w niepodległej Białorusi. Przypisy Bibliografia Kierbedzie (1, 2), pow. lidzki, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. IV: Kęs – Kutno, Warszawa 1883, s. 44 . Mapa WIG Lida. [dostęp 2023-01-12]. (pol.).