NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Вітка

Ві́тка або Вє́тка (біл. Ветка, Vietka) — місто в Білорусі на річці Сож, лежить на сході Білоруського Полісся за 15 кілометрів від Гомеля, центр Вітківського району Гомельської області. Автошляхами місто з'єднане з Гомелем і Добрушем. Історія Місто засноване в 1685 році (за іншими джерелами в 1682 році) старовірами — біженцями з центральної Росії. У XVII столітті територія Вітки входила до складу Речі Посполитої і перебувала поруч з російським кордоном. На острові Вітка на річці Сож і в селі Вітка утворився центр російського старообрядства, що зазнали гонінь світською і церковною владами Росії. На початку XVIII століття Вітка стала одним з головних місць зосередження попівців, яких у той час тут нараховувалося до 4 тисяч. Було засновано декілька монастирів і скитів. У 1730-х у місті з прилеглими слободами жило до 40 тисяч осіб. У XVIII столітті у Вітці сформувалися особливості техніки іконопису (так звана «вітківська ікона») і оформлення рукописної книги, склалася самобутня школа вітківського різьблення по дереву. До Вітки двічі (в 1735 і 1764 роках) направлялися з Росії каральні війська для «вигнання» старовірів назад у Росію. Війська спалили місто, більшість жителів було виселено в східні губернії Росії. З 1772 року Вітка в складі Російської імперії, з 1784 року — містечко Білецького, з 1852 року — Гомельського повіту Могилевської губернії. У 1868 році тут відкрито жіноче, а в 1874 році чоловіче народні училища. Населення міста в 1874 році становило 7,2 тисячі жителів. З 1919 року Вітка в складі Гомельського повіту РРФСР, з 1925 року має статус міста, з 1926 року в складі БРСР, з 8 грудня 1926 року стала центром району. В 1939 році у Вітці нараховувалося 6 тисяч жителів. З 18 серпня 1941 року по 28 вересня 1943 року місто було окуповане німецько-фашистськими військами, жертвами яких стали 656 мешканців Вітки і Вітківського району. У 1969 році населення Вітки становило 6,2 тисячі жителів. У 1978 році у Вітці на базі колекції Ф. Р. Шклярова заснований Вітківський державний музей народної творчості, відкритий для відвідування в листопаді 1987 року. Вітка піддалася радіоактивному забрудненню внаслідок катастрофи на Чорнобильській АЕС 26 квітня 1986 року. Населення в 1999 році 7,7 тис. Герб Герб Вітки затверджений 17 квітня 2004 року рішенням № 19 Вітковскої Ради депутатів і внесений у гербовий матрікул Республіки Білорусь (№ 64). Являє собою іспанський щит, у червоному полі якого зображена срібна літера W. Літера W є елементом герба колишніх власників міста Халецьких, крім того, символізує першу літеру назви міста. Примітки Посилання Ветковский Райисполком(рос.) Геральдика города Ветка(рос.) Wietka // Słownik geograficzny Królestwa Polskiego. — Warszawa : Druk «Wieku», 1893. — Т. XIII. — S. 428. (пол.)
Жабинка

Жабинка (на беларуски: Жабінка; на руски: Жабинка) е град в Беларус, административен център на Жабинковски район, Брестка област. Населението на града е 13 371 души (по приблизителна оценка от 1 януари 2018 г.). История Селището е основано през 1816 година, през 1871 година получава статут на град. Източници
Schabinka

Schabinka (belarussisch Жабінка) ist eine Stadt in der Breszkaja Woblasz im Südwesten von Belarus mit rund 10.000 Einwohnern. Die Stadt Schabinka ist das administrative Zentrum des Rajons Schabinka. Die Ortschaft entstand in der zweiten Hälfte des 19. Jahrhunderts im Zusammenhang mit dem Bau der Eisenbahnlinie Brest–Moskau, welche im Jahre 1971 durch Uezd Kobryn verlief. Wappen Beschreibung: In Blau ein silberner Wellendeichsel mit einer dreiblättrigen weißen Blüte und kurzen grünen Kelchblättern und schwarzen Butzen vom Froschbiss Hydrocharis morsus-ranae L. in allen Winkeln. Die Deichsel soll die Flüsse stilisieren. Es ist Zhabinka (Жабінка), ein Nebenfluss der Muchawca und Muchawiec, ein Nebenfluss des Bugs. Persönlichkeiten Maybe Baby (* 1995), Sängerin und Rapperin Weblinks
Zhabinka

Zhabinka is a town in Brest Region, in south-western Belarus. It serves as the administrative center of Zhabinka District. As of 2026, it has a population of 14,430. History Within the Grand Duchy of Lithuania, Zhabinka was a part of Brest Litovsk Voivodeship. In 1795, Zhabinka was acquired by the Russian Empire as a result of the Third Partition of Poland. The name of the place was first mentioned in Russian official papers in 1817. In 1882, a railway station was built here on the railway line that connected Warsaw, Brest and Moscow. It gave a powerful impetus to the development of the place. Within two decades Zhabinka turned from a village into a town, attracting people of commerce, after the station boosted the economic development of the place. From 1921 until 1939, Zhabinka was part of the Second Polish Republic, administratively in Kobryń County in the Polesie Voivodeship. On July 30, 1920, the 63rd Infantry Regiment of the Polesie Group of the Polish Army, stationed near Żabinka, engaged with units from the Soviet 10th Rifle Division as part of their withdrawal to the Brest area during the Polish–Soviet War. At Żabinka, the battalions of the 63rd Infantry Regiment achieved a spectacular victory, launching attacks from multiple sides. The Soviet 10th Rifle Division suffered a severe defeat, losing prisoners and 12 machine guns. In September 1939, Zhabinka was occupied by the Red Army and, on 14 November 1939, incorporated into the Byelorussian SSR. From 23 June 1941 until 21 July 1944, Zhabinka was occupied by Nazi Germany and administered as a part of the Generalbezirk Wolhynien-Podolien of Reichskommissariat Ukraine. For 125 years, the town has been sprawling along the road from the railway station southwards to the highway Brest-Moscow, that is the major transcontinental traffic artery E30 today. After World War II a big sugar refinery was built north of the railway line. A big settlement appeared around it. Today Kirov Street starts form the railway station, runs across the town center with a big square and a park, further on southwards to the highway. Geography Žabinka is located on the Mukhavets River at the confluence of the tiny Zhabinka River, which is considered rather a creek. The town has the biggest in the district water reservoir Vizzhar (25 ha), which is located in the western part of the town. There is a big square and a park in the center of the town. The town occupies 9.11 km2. Notable people In 2004, a Polish woman named Floria Budziszewska, who risked her life to save two Jewish children in Zhabinka, was posthumously awarded the Righteous Among Nations title. Notes See also Zhabinka Ghetto References External links views of the town
Zhábinka

Zhábinka (bielorruso: Жа́бінка [ˈʐabʲinka]; ruso: Жа́бинка; yidis: זשאבינקע Zhabinke; polaco: Żabinka) es una ciudad subdistrital de Bielorrusia, capital del distrito homónimo en la provincia de Brest. En 2017, la ciudad tenía una población de 13 299 habitantes.​ Se conoce la existencia del pueblo en documentos desde 1817, dos décadas después de que el Imperio ruso adquiriera el territorio en la partición de 1795. El pueblo se desarrolló como poblado ferroviario a partir de 1882, cuando se construyó aquí una estación de ferrocarril en la línea Varsovia-Brest-Moscú. En 1921 se incorporó a la Segunda República Polaca, hasta que en 1939 pasó a formar parte de la RSS de Bielorrusia. Adoptó estatus urbano en 1970.​​​ Se ubica a orillas del río Mujaviets, a medio camino entre Brest y Kobryn.​ Referencias
Jabinka

Jabinka (en biélorusse : Жабiнка ; en łacinka : Žabinka ; en russe : Жабинка ; en polonais : Żabinka) est une ville de la voblast de Brest, en Biélorussie, et le centre administratif du raïon de Jabinka. Sa population s'élevait à 13 299 habitants en 2017. Géographie Jabinka est située au nord de la rivière Moukhavets, à 24 km au nord-est de Brest. Histoire Jabinka est mentionnée pour la première fois en 1816 dans des documents officiels, mais la date officielle de la fondation de la ville est 1871. En 1882, une gare ferroviaire y est construite sur la ligne de chemin de fer qui reliait Varsovie, Minsk et Moscou, ce qui donne une impulsion décisive au développement de la localité. En deux décennies, le village de Jabinka se transforme en une véritable ville. La ville s'est étendue le long de la route qui, partant de la gare se dirige vers le sud en direction de l'autoroute Brest – Moscou, qui est devenue l'axe de circulation transcontinental E30. Lors de la Première Guerre mondiale, Jabinka est occupée de 1915 à 1918 par l'armée allemande, puis, de 1919 à 1920, par les Polonais. Les bolcheviks y prennent le pouvoir de juillet à août 1920. Ensuite, en 1921, à la suite du traité de Riga, Jabinka est rattachée à la Pologne. En 1939, avec le pacte Ribbentrop-Molotov, la ville devient soviétique. Pendant la Seconde Guerre mondiale, Jabinka est occupée par l'Allemagne nazie du 23 juin 1941 au 21 juillet 1944. Au début de l'occupation, les troupes allemandes détruisent au tank la synagogue de Jabinka et commencent à exécuter des Juifs. Les 1500 représentants de la communauté juive ayant survécu à ces premières exécutions sont rassemblés dans un ghetto. Ils sont tous massacrés en 1942 par une unité des Einsatzgruppe lors d'une exécution de masse. En tout, 1 764 personnes sont exécutées par l'occupant. Une stèle commémorative leur est aujourd'hui dédiée. En 1970, la ville reçoit officiellement le statut de ville. En 2014, Jabinka devient une ville satellite de Brest. Population Recensements (*) ou estimations de la population : Économie La principale entreprise de la ville est la raffinerie de sucre de la société OAO Jabinski sakharny zavod (en russe : ОАО Жабинковский сахарный завод) ; fondée en 1963, c'est l'une des quatre raffineries de sucre de Biélorussie, avec une capacité de production de 900 tonnes par jour. Patrimoine Église de l'Intercession de la Mère de Dieu (1885) Église catholique Saint-Joseph (1998) Église protestante (après 1990) Fosse commune des soldats soviétiques et des partisans ayant péri lors de la Seconde Guerre mondiale, où brûle une flamme éternelle. Buste de Lénine, remis en place en 2007 Église orthodoxe Saint-Cyrille de Tourov (en construction) Mémorial aux victimes du ghetto juif, tuées par les nazis (1941-1942) Église de l'Intercession de la Mère de Dieu Construite en bois en 1885, elle mélange les styles néo-russe et classique. Galerie d'images Notes et références Liens externes (ru) Cartes topographiques Portail de la Biélorussie
Жабинка

Жабинка (бел. Жабінка; рус. Жабинка) град на крајњем југозападу Републике Белорусије. Административни је центар Жабинкавског рејона Брестске области. Према процени из 2012. у граду је живело 13.272 становника. Географија Град је смештен у централном делу истоименог рејона на западу Брестске области, и лежи на обалама реке Мухавец, на месту где се у њу улива поточић Жабинка. Град је удаљен око 30 км североисточно од административног центра области Бреста Историја Насеље је вероватно основано 1816, а већ наредне године по први пут се и помиње у писаним изворима. Интензиван напредак доживљава након 1882. и градње железнице која је пролазила преко тог подручја, а повезивала Варшаву са Москвом преко Бреста. Захваљујући железници и пограничном положају Жабинка за кратко време постаје важан трговачки центар. Након окончања Другог светског рата у граду је отворена велика шећерана која је оживела у рату посусталу привреду, и која је и данас међу четири највеће фабрике те врсте у земљи. У априлу 1952. насеље је службено уређено као варош, а статус града има од 23. децембра 1970. године. Демографија Према процени, у граду је 2012. живело 13.272 становника. Види још Брестска област Жабинкавски рејон Референце Спољашње везе Службена веб презентација Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (5. април 2018) Положај града на мапи припадајућег рејона Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (5. септембар 2012) Неслужбени градски инфо портал
Zjabinka

Zjabinka (belarusiska: Жабінка) är en stad i Belarus. Den ligger i voblasten Brests voblast, i den västra delen av landet, 300 km sydväst om huvudstaden Mіnsk. Zjabinka ligger 140 meter över havet och antalet invånare är 13 357. Natur Terrängen runt Zjabinka är mycket platt. Zjabinka är det största samhället i trakten. Se även Städer i Brests voblasts Belarus städer Referenser Kommentarer Källor Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Zjabinka.
Костёл Непорочного Зачатия Пресвятой Девы Марии (Кашубинцы)

Костёл Непорочного Зачатия Пресвятой Девы Марии — римско-католический храм в д. Кошубинцы Гродненского района. Памятник деревянного зодчества с чертами стиля барокко. История Деревянный костел Непорочного Зачатия Матери Божьей был основан в 1750 году гродненскими иезуитами, которые осуществляли здесь свою миссию. Со временем вокруг костёла образовалось кладбище. В XIX веке деревня принадлежала роду Богатков, костёл имел статус часовни Озёрского прихода. Икона Божией Матери Снежная в главном алтаре считалась чудодейственной. Костёл существовал еще в 1939 году, но до наших дней не сохранился. В то время количество прихожан превышало 1500 человек, часовня в Скиделе принадлежала приходу, сейчас это костёл Вознесения Девы Марии. В 1962 году костёл был закрыт советскими властями и со временем превратился в руины. Здание бывшей плебании был приспособлен под жилой дом. В 1989 году костёл был возвращен прихожанам, началась его реставрация, а через несколько лет он была повторно освящен под историческим названием Непорочного Зачатия Богоматери. Архитектура Костёл прямоугольный в плане с пятигранной алтарной частью и единственной ризницей, углы главного фасада завершены двумя четырехугольными шатровыми башнями. Здание покрыто высокой двускатной шиферной крышей с шатровыми крышами над апсидой. Рядом с костёлом раньше стояла колокольня (не сохранилась). Перед боковым входом в костёл стоит фигура Богоматери с маленьким Иисусом, перевезена сюда из в. Котра. Интерьер В зале три алтаря. Заглавная икона Непорочной Божией Матери помещена в основной (икона имеет подпись на польском языке: " Община АА. Миссионеры, Сыны Непорочного Сердца Марии - АА. Кларетины. А. Станислав Гавлик. Художник Видмантас Велювис, 1991 "). Она окружена иконами Евфимия (слева) и Анны. Над алтарем находится надпись «AMEN ALLELUJA», а над сводом пресвитерия — «Мои глаза отверзнутся, и мои уши будут готовы к молитве того, кто будет молиться на том месте». Боковые алтари двухъярусные. В левом над иконой св. Николая, епископа, помещена икона Иисуса Милосердного, в правом над иконой Пресвятого Сердца Иисуса икона Божией Матери Остробрамской. Над притвором был построен органный хор, но от старого органа уцелел только каркас-фасад. Теперь ограда хоров украшена различными вариантами польского государственного герба. Ссылки Костёл Непорочного Зачатия Пресвятой Девы Марии (Кашубинцы) на сайте Radzima.org slowo.grodnensis.by
Государственный литературно-мемориальный музей Якуба Коласа

Государственный литературно-мемориальный музей Якуба Коласа находится в Минске в историческом здании середины XX века, памятник архитектуры и истории (номер 713Д000006). Расположен по адресу: Академическая улица, 5 (старый адрес: проспект Независимости, дом 66а). История Музей основан постановлением ЦК КПБ и Совета Министров БССР 16 августа 1956 года, открыт для посетителей 4 декабря 1959 года. Он расположен в доме, где Якуб Колас жил с конца 1944 года до своей смерти 13 августа 1956 года. Колас поселился в доме, находившемся в саду Академии наук БССР, после освобождения Минска. К 70-летнему юбилею поэта, в 1952 году, на фундаменте старого дома возведено новое здание по проекту архитектора Г. Заборского. Архитектура Здание возведено в стиле сталинского неоклассицизма. Здание небольшое, двухэтажное, кирпичное, прямоугольное в плане. Главный фасад симметричен. По оси симметрии расположен вход, оформленный полуциркульным фронтоном. Торцы здания украшают симметричные трёхгранные эркеры. В декоре фасада использованы пилястры, колонны, профилированные карнизы, лепные украшения. В боковой части дворового фасада сохранена более ранняя жилая постройка. Внутри размещены экспозиционные залы, обстановка второго этажа, где жил поэт, сохраняется такой же, как при его жизни. Деревянная лестница на второй этаж украшена витражом работы художника В. Позняка. Филиалы Филиал Государственного литературно-мемориального музея Якуба Коласа в д. Миколаевщина. Объединяет мемориальные усадьбы Акинчицы, Ласток, Альбуть, Смольня Примечания
Державний літературно-меморіальний музей Якуба Коласа

Державний літературно-меморіальний музей Якуба Коласа (біл. Дзяржаўны літаратурна-мемарыяльны музей Якуба Коласа) — літературно-меморіальний музей, присвячений життю, творчості та громадській діяльності Якуба Коласа. Музей створений постановою ЦК Компартії Білорусі і Ради Міністрів БРСР від 16 серпня 1956 року, а офіційно відкритий 4 грудня 1959 р. у будинку, де він провів останні роки свого життя. Першим директором музею був Данило Міцкевич. З 10 виставковими залами, два з яких зберігають житлові інтер'єри кабінету та спальні, площа експозиції сягає 319 кв. м, а площа експозиції ландшафтної зони садиби – 0,44 га . Директори музею Данило Міцкевич (1956-1980) Зінаїда Комаровська (1987—2019) Хромий Олександр Васильович (2019-2021) Література Жыгоцкі М. Тут нават рэха памятае яго словы / / Мінская праўда. – 1996. – 21 сак. Жигоцкий Н. В домике под соснами / / Во славу Родины. – 1999. – 18 мая. Жыгоцкі М. Тут шэпчуць сосны і бярозы / / Маладосць. – 1999. – № 11. – С. 226–233. Жыгоцкі М. У доміку пад хвоямі / / Голас Радзімы. – 1999. – 26 жн. Зайцава Г. Сыноўняя вернасць / / Голас Радзімы. – 1994. – 8 снеж. Камароўская З.Гасцінны дом песняра / / Кнігарня. – 1994. – 16–30 лістап. Камароўская З.Крыніца памяці: Літ. музею Я.Коласа – 35 гадоў / / ЛіМ. – 1994. – 18 лістап. Камароўская З.М. «Песняй вітаю я вас...»: Музею Я.Коласа – 40 / / Роднае слова. – 1999. – № 11. – С. 180–189. Камароўская З.М. Праблемы захавання і рацыянальнага выкарыстання Коласаўскіх мемарыяльных сядзібаў у сучасных умовах гаспадарання / / Каласавіны: Матэрыялы навук.-канф. – Мн., 1999. – С. 119–122. Кобрын У. Дом народнага песняра / / Мінская праўда. – 1994. – 22 лістап. Коласа Якуба дзяржаўны літаратурна-мемарыяльны музей / / Энцыклапедыя гісторыі Беларусі. – Мн., 1997. – Т. 4. – С. 227. Курбека I. На паклон да песняра / / Белая Русь. – 1994. – 16 дек. Курбека I. Мой родны кут...: Да 40-годдзя Літ. музея Я. Коласа / / Культура. – 1999. – 11–17 снеж. (№ 44–45) Лашкевіч В. Музейная арыфметыка / / Чырвоная змена. – 1997. – 8 мая. Літаратурны музей Якуба Коласа / Склад. З.Н. Камароўская. Фота В.В. Зенько, А.І. Талочка. – Мн.: Полымя, 1989. – [14] с. Літаратурны музей Я.Коласа = Литературный музей Якуба Коласа / Аўт. тэксту і склад. М.І. Пратасевіч. – Мн.: Беларусь, 1981. – [31] с. Тумас Г. Родны бераг песняра / Беларус. добраахвотнае т-ва аховы помнікаў гісторыі і культуры. – Мн.: Полымя, 1982. – [30] с. Примітки
Suhaki (obwód grodzieński)

Suhaki (biał. Сугакі, Suhaki; ros. Сугаки, Sugaki), Suwaki – wieś na Białorusi, w obwodzie grodzieńskim, w rejonie wołkowyskim, w sielsowiecie Werejki. Dawniej wieś i folwark. W Rzeczypospolitej Obojga Narodów należały do ekonomii grodzieńskiej. W dwudziestoleciu międzywojennym leżały w Polsce, w województwie białostockim, w powiecie grodzieńskim, w gminie Gudziewicze. Według Powszechnego Spisu Ludności z 1921 roku: wieś zamieszkiwało 110 osób, 9 było wyznania rzymskokatolickiego a 101 prawosławnego. Jednocześnie 100 mieszkańców zadeklarowało polską przynależność narodową a 10 białoruską. Było tu 26 budynków mieszkalnych. folwark zamieszkiwało 14 osób, 11 było wyznania rzymskokatolickiego a 3 prawosławnego. Wszyscy mieszkańcy zadeklarowali polską przynależność narodową. Były tu 2 budynki mieszkalne. Miejscowość należała do parafii rzymskokatolickiej w Repli i parafii prawosławnej w Gudziewiczach. Podlegała pod Sąd Grodzki w Indurze i Okręgowy w Grodnie; właściwy urząd pocztowy mieścił się w Gudziewiczach. Przypisy Bibliografia Suhaki pod błędną nazwą Suczaki, pow. grodzieński, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. XI: Sochaczew – Szlubowska Wola, Warszawa 1890, s. 547 . Suhaki, pow. grodzieński, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. XV, cz. 2: Januszpol – Wola Justowska, Warszawa 1902, s. 630 . Suhaki na mapie WIG Дзяржаўнага цэнтра картографа-геадэзічных матэрыялаў і даных Рэспублікі Беларусь. [dostęp 2019-12-28]. (ros.).
Mochowicze (obwód grodzieński)

Mochowicze (biał. Мохавічы, Mochawiczy; ros. Моховичи, Mochowiczi) – wieś na Białorusi, w obwodzie grodzieńskim, w rejonie lidzkim, w sielsowiecie Tarnowszczyzna, w pobliżu Dzitwy. Znajduje się tu powstała w okresie II Rzeczypospolitej kaplica katolicka należąca do parafii św. Michała Archanioła w Białohrudzie. Historia W XIX i w początkach XX w. położone były w Rosji, w guberni wileńskiej, w powiecie lidzkim, w gminie Tarnowszczyzna. W dwudziestoleciu międzywojennym leżały w Polsce, w województwie nowogródzkim, w powiecie lidzkim, w gminie Tarnowo/Białohruda. W 1921 miejscowość liczyła 350 mieszkańców, zamieszkałych w 57 budynkach, wyłącznie Polaków. 347 mieszkańców było wyznania rzymskokatolickiego i 3 prawosławnego. Po II wojnie światowej w granicach Związku Sowieckiego. Od 1991 w niepodległej Białorusi. Pomnik powstańców styczniowych W polach w pobliżu Mochowicz (w stronę Olżewa Małego) znajduje się pomnik powstańców styczniowych, w okolicy którego pochowanych jest co najmniej 30 powstańców. Pomnik istniał tu w okresie II Rzeczypospolitej, został jednak zniszczony przez komunistów po 1939. Po upadku Związku Sowieckiego, w 1995 Stanisław Sudnik z pomocnikami postawili tu dwa drewniane krzyże – katolicki i prawosławny. W 2017 białoruscy aktywiści oraz wolontariusze Domu Polskiego w Lidzie odnowili krzyże oraz postawili pomnik z inskrypcją w języku białoruskim nieznanym powstańcom 1863 oraz herbem Rzeczypospolitej Trojga Narodów. Władze lokalne nie wyraziły zgody na budowę pomnika, ale po jego postawieniu nie podjęły żadnych kroków przeciwko niemu. Przypisy Bibliografia Mochowicze (2), pow. lidzki, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. VI: Malczyce – Netreba, Warszawa 1885, s. 559 . Mapa WIG Lida. [dostęp 2023-01-25]. (pol.).
Моховичи (Лидский район)

Моховичи (бел. Мо́хавічы) — деревня в Лидском районе Гродненской области Беларуси. Входит в состав Тарновского сельсовета. География Расположена в 10 км на юго-запад от Лиды. Пролегает дорога Н-6170. Ближайшие населённые пункты Белогруда, Горняты, Малое Ольжево и др. История Опись приходов Лидского деканата 1784 года упоминает деревню Моховичи в Белогрудском приходе как собственность князя Игнатия Масальского, епископа Виленского. После третьего раздела Речи Посполитой (1795) деревня в Российской империи. В начале XX века деревня Тарновской волости Лидского уезда Виленской губернии Российской империи, 10 жителей, 40 десятин земли. В 1915 году оккупирована Германией, с 1921 года в составе Польши. Согласно польской переписи населения 1921 года деревня Тарновской гмины Лидского уезда, 22 жилых постройки, 247 жителей. С 1939 года в БССР. С конца июня 1941 года до начала июля 1944 года под немецко-фашистской оккупацией. Население Численность 2019 год — 22 жителей Динамика 1905 год — 228 жителей 1996 год — 100 жителей, 60 дворов 1999 год — 76 жителей (перепись населения) 2004 год — 65 (73) жителей, 45 дворов 2009 год — 42 жителей (перепись населения) 2019 год — 22 жителей (перепись населения) Достопримечательность Католическая часовня (1930) Мемориал в честь участников восстания 1863—1864 гг. Расположен между Малое Ольжево и Моховичи. Известные лица Стралюк, Марьян Иванович (1938—2000) — учёный в области энергетики. Примечания Литература Памяць: Ліда. Лідскі раён: Гіст.-дак хронікі гарадоў і раёнаў Беларусі / Рэдкал В. Баранаў і інш. — Мн.: Беларусь, 2004. ISBN 985-01-0522-4.