NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
St. Nicholas Monastery Complex

St. Nicholas Monastery Complex is an active women's Orthodox monastery of the Belarusian Exarchate in Mogilev. The ensemble includes St. Nicholas Cathedral and Church of St Onuphrius, it is a monument of Baroque architecture in Belarus. History XVII — XIX Centuries The complex is situated in the Dnieper river valley. The construction started in the XVII century, when Metropolitan Peter Mogila was granted permission to build a church by the king Władysław IV Vasa. Under the rule of Sylvester Kosiv in the Mogilev diocese the first wooden church in the name of St Nicholas was built in 1637. The stone church was erected in 1669-1672 and consecrated by the bishop Teodozjusz Wasilewicz. The church is a three-nave cross-dome basilica with an octahedral light tambour and a large bulbous cupola over the middle part. The dominant architectural feature of the church was a two-tower main facade with a figured pediment decorated with a set of diversiform tiered bays. In the early XVII century the monastery was attacked by the Swedish and then Russian forces, fires significantly damaged the buildings. In 1719 the last conventuals had to move to the Barkolabsky monastery. In the same time St Nicholas was used as a fratry, it served as a parish up until the 1930s. In 1793 the archbishop Grigorij Konisski initiated construction of a warm winter cathedral that was consecrated by the archbishop Anastazy Bratanowski-Romanenko in 1798. XIX — XX Centuries In 1915-1917 the Stavka of the Supreme Commander was located in Mogilev and the Emperor Nicholas with family attended services in the St Nicholas cathedral. In the Soviet era the monastery suffered the same persecution as the rest of Russian Church. The authorities confiscated Vasa Sacra, the iconostasis was destroyed. In 1934 the cathedral was closed, and in 1937 the Mogilev diocese was dismissed (it was reinstalled only in 1989). In 1937-1941 the monastery was used as a transit prison, then in 1946 it was converted to book storage. During the 1991 reconstruction the specialists discovered multiple human remains. Presumably, they belonged to victims of Stalinist repressions who were kept in the prison during the 1930s. Restitution Mogilev diocese was restituted in 1989 under ruling bishop Maksym Krocha. Hegumness Eugene Voloshuck became the first Mother Superior of the monastery. The winter Onuphrius cathedral was consecrated on March 28, 1991. On June 18, 1991, Patriarch Alexy II of Moscow visited the monastery and gifted it a chandelier. The monastery keeps copies of famous icons such as the Byalynichy Mary, the Our Lady Beneficial Sky (Icon), and Mogilev-Bratsk icon of Divine Mother. World Heritage Status This site was added to the UNESCO World Heritage Tentative List on January 30, 2004, in the Cultural category. References
Monastyr Świętego Mikołaja w Mohylewie

Monastyr Świętego Mikołaja (biał. Свята-Мікольскі манастыр) – prawosławny żeński klasztor w Mohylewie, w jurysdykcji eparchii mohylewskiej i mścisławskiej Egzarchatu Białoruskiego Patriarchatu Moskiewskiego. Budowa Fundacja Fundacja monastyru miała miejsce na początku XVII w. W 1636 na mocy przywileju króla Władysława IV biskup mohylewski, mścisławski i orszański (białoruski) otrzymał prawo do bezpośredniego zarządzania nim (przywilej ten odebrał w roku następnym w Wilnie prawosławny metropolita kijowski Piotr Mohyła). W 1637 w Mohylewie powstała tymczasowa drewniana cerkiew i budynek mieszkalny dla mniszek. Przywilej królewski zapewniał klasztorowi prawo do wyznawania prawosławia (oddalając ewentualne pretensje Kościoła unickiego), zaś mieszczanom mohylewskim nadawał prawo do dwukrotnej w ciągu roku organizacji jarmarków przy klasztorze oraz zobowiązywał mniszki do uroczystych nabożeństw w dniach wspomnienia świętego Mikołaja Cudotwórcy. W 1646 metropolita Piotr Mohyła nadał wspólnocie prawo pieczenia prosfor i produkcji świec na sprzedaż w pozostałych monastyrach mohylewskich. Świątynia Główny sobór monastyrski został wzniesiony na miejscu drewnianej cerkwi św. Mikołaja w latach 1669–1672. Oprócz ołtarza głównego umieszczono w nim dwa boczne – Ścięcia Głowy św. Jana Chrzciciela i św. Dymitra Sołuńskiego. We wnętrzu obiektu znalazł się trzyrzędowy ikonostas powstały w miejscowej pracowni. Przekształcenie Żeński klasztor funkcjonował w Mohylewie przez 82 lata, następnie z powodu małej liczby żeńskich powołań został przekształcony we wspólnotę męską na mocy postanowienia biskupa białoruskiego Sylwestra. Ostatnie mniszki przeniesiono do monastyrów w Szkłowie i w Barkołabowie. W 1754 został zlikwidowany z powodu zbyt małej liczby mnichów decyzją biskupa białoruskiego Hieronima. Główny sobór monastyru funkcjonował nadal jako cerkiew parafialna. Świątynia została zamknięta w 1934, a jej wyposażenie – zniszczone lub wywiezione. Czasy stalinowskie W okresie stalinowskiego terroru sobór św. Mikołaja został zmieniony w tymczasowe więzienie. Szczątki ofiar więzienia zostały odnalezione w latach 90. XX wieku i pochowane na terenie klasztoru, gdzie wzniesiono też kaplicę pamiątkową. Po II wojnie światowej obiekt został zaadaptowany na magazyn książek, a pokrywające jego ściany freski uległy zniszczeniu. Odbudowa W 1990 zdewastowana cerkiew została zwrócona Rosyjskiemu Kościołowi Prawosławnemu. Rok później Święty Synod Egzarchatu Białoruskiego ogłosił ponowne otwarcie monastyru żeńskiego i mianował jego pierwszą przełożoną ihumenię Eugenię (Wołoszczuk). Od 1992 do 2010 w monastyrze wystawiona była dla kultu Barkołabowska Ikona Matki Bożej. W 1995 zakończony został kolejny etap renowacji zniszczonego klasztoru, podjęty w okresie sprawowania urzędu biskupa mohylewskiego przez Maksyma (Krochę). Galeria Przypisy
Skoki (rejon brzeski)

Skoki (biał. Скокі) – wieś w sielsowiecie motykalskim rejonu brzeskiego obwodu brzeskiego na Białorusi, nad rzeką Leśną, 9 km od Brześcia, 343 mieszkańców (2000). Wieś szlachecka położona była w końcu XVIII wieku w powiecie brzeskolitewskim województwa brzeskolitewskiego. Historia Pierwsza wzmianka o wsi należącej do rodu Czyżewskich pochodzi z 1583. Od przełomu XVII i XVIII wieku miejscowość należała do rodu Niemcewiczów, którzy w latach 70. XVIII wieku wybudowali w niej pałac, który zachował się do dziś. W XIX wieku i w Polsce międzywojennej miejscowość należała do gminy Motykały powiatu brzeskiego. W 1868 liczyła 185 dusz chłopskich, znajdował się tu młyn oraz szkoła. Według wyników spisu powszechnego z 1921 r. była to wieś licząca 27 domów. Mieszkało tu 159 osób: 77 mężczyzn, 82 kobiety. Pod względem wyznania żyło tu 78 rzymskich katolików, 81 prawosławnych. 158 mieszkańców deklarowało narodowość polską, a 1 białoruską. Poza wsią pod nazwą "Skoki" w spisie figurują jeszcze dwie jednostki osadnicze: folwark i dwór. Pod względem narodowym i wyznaniowym dominowała w nich ludność polska i katolicka, ale wśród mieszkańców dworu Skoki było też 3 Rusinów, a na folwarku Skoki mieszkał jeden grekokatolik. Po aneksji Polesia przez ZSRR Skoki włączono w struktury administracyjne BSRR. Od 1959 wchodzą w skład gminy wiejskiej Motykały (sielsowiet motykalski). Zabytki kompleks pałacowo-parkowy rodu Niemcewiczów. Zachował się pałac zbudowany najprawdopodobniej w latach 70. XVIII wieku. Urodził się w nim i mieszkał w latach 1802–1804 pisarz i publicysta Julian Ursyn Niemcewicz. Również tutaj, w czasie pertraktacji pokojowych w 1918, znajdowała się główna kwatera niemieckiego dowództwa. Opisano go w dziele "Dzieje rezydencji na dawnych kresach Rzeczypospolitej". Właścicielem folwarku Skoki był m.in. pierwszy w II RP prezydent Brześcia – polski działacz Jan Ursyn Niemcewicz. Pałac został odrestaurowany. Otacza go sześciohektarowy park. Na terenie oficyn po II wojnie światowej zbudowano budynki szkolne. Infrastruktura Po 1945 we wsi znajdował się kołchoz (jego biura umieszczono w murach pałacu). Obecnie w Skokach mieści się m.in. szkoła średnia, przedszkole, biblioteka oraz klub. Znajdują się w niej również miejsca pamięci: cmentarz żołnierzy sowieckich oraz cywilnych ofiar II wojny światowej. W pobliżu znajdują się przystanki kolejowe Prybużża i Skoki. Uwagi Przypisy Bibliografia Èncyklapèdyâ gìstoryì Belarusì, Tom VI, cześć I, Mińsk 2001 (red.: Andrzej Chojnacki, Dariusz Grzegorczuk), Dworki i pałace polskiej szlachty w byłym województwie brzeskim – przeszłość i teraźniejszość, IH WSRP, Siedlce 1997. Linki zewnętrzne Skoki, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. X: Rukszenice – Sochaczew, Warszawa 1889, s. 685 . Skoki na Radzima.org
Skokі

Skoki (vitryska: Скокі, ryska: Скоки) är en by i Belarus. Den ligger i voblasten Brests voblast, i den västra delen av landet, 300 km sydväst om huvudstaden Minsk. Skoki ligger 133 meter över havet och antalet invånare är 1 000. Natur och klimat Terrängen runt Skoki är mycket platt. Runt Skokі är det ganska tätbefolkat, med 207 invånare per kvadratkilometer.. Närmaste större samhälle är Berastse, 7,4 km sydost om Skoki. Trakten runt Skokі består till största delen av jordbruksmark. Se även Landsbygdsorter i Brests voblasć Vitrysslands landsbygdsorter Referenser Kommentarer Källor
Скоки (Берестейський район)

Скоки — село в Білорусі, у Берестейському районі Берестейської області. Входить до складу Мотикальської сільської ради. Кількість населення — 945 осіб (2009). Історія Перша згадка про поселення датується 1550 роком — тоді селом володів Семен Михайлович Клувода, предки котрого постачали коней для земської служби. Від нього село перейшло до зятя, Івана Семеновича. В 1567 році перебувало у власности Федора Скоківського, ймовірно, Семенового сина. 1583 року відоме як панська власність Г. Б. Чижевського, 1589-го — Олександра Заранка-Горбовського, жонатого на доньці Федора Скоківського. В 17 столітті власником був Балтазар Бобровницький, в другій половині 17 століття село перейшло до князів Шуйських; один з них, Францішек, був одружений з Терезою Нємцевич. Згодом Скоками заволодів Олександр Нємцевич, власник сусідніх Клейників, від котрого, у 1763 році, отримані в спадок сином Марцелієм. У 1802 році, по смерти Марцелія, маєток відійшов до старшого сина, Юліана, у 1832 році конфіскований. У 1889 році — село Мотикальської волості Берестейського повіту Гродненської губернії, за 10,5 верст від Берестя, на річці Лісна. В 1890 році маєтком володів нащадок одного з братів Юліана, Іван Урсин-Нємцевич, у 1905 році — його син Іван. 15 грудня 1917 року в селі, в палаці Нємцевичів, підписано протокол про перемир'я між Радянською Росією та Німеччиною, що поклало початок припиненню військових дій під час Перша світової війни на сході. У 1921 році село перебувало в складі Мотикальської волості Берестейського повіту Поліського воєводства Польської Республіки. Відповідно до перепису населення Польщі, станом на 30 жовтня 1931 року село налічувало 27 будинків, кількість населення села становила 159 осіб, з них: 77 чоловіків та 82 жінки, 78 римокатоликів та 81 православний, 158 поляків та 1 білорус. Крім того, в переліку числяться двір Скоки, на 3 будинки і 27 мешканців, та фільварок Скоки — 3 двори та 28 жителів. В 1927 році фільварком маєтку Мотикали (так називали Скоки) володіла Софія із Урсин-Нємцевичів. У 1931 році Яніна Урсин-Нємцевич, тодішня власниця, продала частину земель селянам. Останнім власником села був Станіслав. Пам'ятки В селі збереглася садиба Нємцевичів, пам'ятка архітектури 18 століття. Комплекс, збудований орієнтовно у 1770 році, складався з двоповерхового палацу, двох флігелів, каплиці та господарських будівель. Тут народився та проживав учасник польського національно-визвольного руху, сподвижник та ад'ютант Тадеуша Костюшка в повстанні 1794 року, Юліан Нємцевич. За 2 км північніше села розміщений історичний пам'ятник-вежа 18 століття, відновлений у 1999 році. Відомі особи Юліан Урсин Нємцевич (1758—1841) — польський драматург, поет, громадський та політичний діяч. Примітки
Cerkiew św. Eliasza w Homlu

Cerkiew św. Eliasza w Homlu (ros. Ильинская церковь) – cerkiew staroobrzędowców w Homlu zbudowana pod koniec XVIII wieku i działająca do dziś. Świątynia podlega Rosyjskiej Cerkwi Staroobrzędowców. Znajduje się w głównej części miasta przy ul. Komissarowa na brzegu Soży. Na początku XVIII wieku mieściła się tutaj również należąca do raskolników cerkiew św. Zbawiciela ("Spasowa"), w 1737 roku została jednak zburzona w wyniku wyprawy wojsk rosyjskich. W latach 1773–74 zbudowano nową cerkiew pod wezwaniem św. Eliasza (Ilii), która zachowała się do 1973 roku. Obecny budynek jest jej repliką - został zaklasyfikowany jako obiekt zabytkowy znaczenia republikańskiego. W I połowie XIX wieku przy cerkwi działał mieszany skit męsko-żeński. W 1853 roku została założona homelska parafia jednowierców, którą wkrótce znów zamieniono na cerkiew staroobrzędową.
Ильинская церковь (Гомель)

Ильинская церковь (бел. Свята-Ільінская царква, царква святога Ільі) — действующая старообрядческая церковь в г. Гомеле (Беларусь), памятник белорусского деревянного зодчества конца XVIII века, историко-культурная ценность республиканского значения (2-я категория). Относится к Санкт-Петербургской и Тверской епархии Русской православной старообрядческой церкви. Находится в центральной части города на ул. Комиссарова, недалеко от р. Сож. История Стоит на месте разобранного в 1737 году Спасова старообрядческого храма и установленного вместо него храма пророка Ильи, в свою очередь разобранного в 1793 году. Современный храм был возведён в 1773—1774 годах и освящён 28 сентября 1794. В первой половине XIX века при храме существовал смешанный, мужской и женский скит староверов. В 1850 году скит и церковь были закрыты, с 1852 года церковь вновь стала действующей, в 1853 основан единоверческий приход. Вскоре вновь стала старообрядческой. Действовала в советское время. Состоит из трёх срубов, поставленных один за одним по одной оси: бабинец, средний сруб, 5-гранная алтарная апсида. После возвращения из Турции Емельян Пугачёв приезжал за помощью в гомельскую старообрядческую общину и дважды приходил молиться в эту церковь. Ссылки На Викискладе есть медиафайлы по теме Ильинская церковь Примечания
Witebski Państwowy Uniwersytet Medyczny

Witebski Państwowy Uniwersytet Medyczny – publiczna uczelnia medyczna na Białorusi w Witebsku, utworzona w 1934 uchwałą Rady Komisarzy Ludowych BSRR jako instytut szpitalno-medyczny. Historia Uczelnię powołano 1 listopada 1934, pierwszym rektorem został prof. Majsiej Anisimavič Chazanaŭ, absolwent Wydziału Lekarskiego Uniwersytetu w Bernie. W 1938 r. został przemianowany na Witebski Instytut Medyczny. Podczas II wojny światowej instytut ewakuowano początkowo do Czelabińska, a następnie w 1943 r. do Jarosławia gdzie powstał Jarosławski Instytut Medyczny. W 1946 r. instytut powrócił do regionu witebskiego. W 1959 r. utworzono wydziały Farmaceutyczny i Medycyny Ogólnej oraz oddano do użytku nowy budynek ogólny. W 1962 r. utworzono Centralne Laboratorium Badań Naukowych, a w 1974 r. Oddział Szkolenia Przygotowawczego. Instytut rozpoczął kształcenie lekarzy i farmaceutów za granicą w 1981 r., w 1984 r. z okazji 50-lecia dekretem Prezydium Rady Najwyższej ZSRR instytut został odznaczony Orderem Przyjaźni Narodów. W latach 1997–2005 instytut przeszedł wiele zmian, otwarto nowe wydziały Poradnictwa Zawodowego i Kształcenia Przeduniwersyteckiego, Stomatologii oraz Kształcenia Zaawansowanego Pedagogiki i Psychologii. W 1998 otrzymał akredytację uczelni typu uniwersyteckiego oraz obecną nazwę, w 2003 roku utworzono klinikę przy uniwersytecie. Od 2008 r. uczelnia współpracuje z Gdańskim Uniwersytetem Medycznym. Przypisy Linki zewnętrzne Oficjalna strona uniwersytetu (ang.)
Чигиринское водохранилище (Беларусь)

Чигири́нское водохранилище (бел. Чыгіры́нскае вадасховішча) — водохранилище в Могилёвской области Беларуси, расположено на границе Кировского и Быховского районов, на реке Друть, в 30-32 км к востоку от города Кировск, возле деревни Чигиринка. Создано в 1960 году. Площадь зеркала — 21,1 км², объём воды — 0,06 км³, площадь водосборного бассейна — 3,7 км², максимальная глубина 8,1 м. Используется в энергетических целях (Чигиринская ГЭС), лесосплава и для создания условий активного отдыха. Берега в приплотинной части абразивные, справа — высокие, слева — пологие. Дно — заболоченная пойма Друти, в основном выстлано торфом и заиленным песком. Есть остров площадью 0,37 км². Замерзает в начале декабря, лёд (толщина до 55 см) держится до начала апреля. Проточность большая, объём водной массы обновляется на протяжении 27 суток. Зарастает, особенно сильно в северной части. Водохранилище — места занятий гребным, водно-моторным и др. видами спорта, популярное место рыбалки. В водоеме водится лещ, щука, плотва, окунь. На берегу расположены санатории, детские тур. лагеря, охотничье-рыболовная база. Населённые пункты На берегах водохранилища находятся деревни Галеевка, Грудичино, Чечевичи, Проточное, Чигиринка, Подлужье, Коровчино, Болоновка, Короткие. Примечания
Чигиринско језеро

Чигринско језеро (бел. Чыгірынскае вадасховішча; рус. Чигиринское водохранилище) је вештачка акумулација на реци Друт у јужном делу Могиљовске области у Републици Белорусији. Језеро се налази на граници Киравског и Бихавског рејона на око 30 km источније од варошице Киравск. Градња акумулације је завршена 1960. године. Укупна површина акумулације је 21,1 km², максималне запремине до 60 km³. Максимална дубина је до 8,1 метар. Основна намена језера је за производњу електричне енергије, а користи се и за одмор и рекреацију локалног становништва. Десна обала језера је доста висока док је лева обала знатно нижа и равнија. Дно језера је доста муљевито и тресетасто. Његова површина је под ледом дебљине до 55 цм од децембра до априла. Северне обале језера су обрасле густом мочварном вегетацијом. На језеру постоји и малено острво површине око 0,37 km². Површина језера се доста користи у рекреативне сврхе, посебно у летњим месецима, а на њему се редовно одржавају и такмичења у веслању и кајаку и кануу. Дуж обале су изграђени бројни туристички и рекреациони кампови те лечилишта. Најпознатије рибље врсте у језеру су деверика, црвенперка, штука и смуђ. Види још Друт Могиљовска област Референце
Tjyhirynskaje Vadaschovisjtja

Tjyhirynskaje Vadaschovisjtja (vitryska: Чыгірынскае Вадасховішча) är en reservoar i Belarus. Den ligger i voblasten Mahiljoŭs voblast, i den centrala delen av landet, 160 km öster om huvudstaden Minsk. Tjyhirynskaje Vadaschovisjtja ligger 139 meter över havet. Arean är 18,6 kvadratkilometer. Den sträcker sig 14,4 kilometer i nord-sydlig riktning, och 4,7 kilometer i öst-västlig riktning. Följande samhällen ligger vid Tjyhirynskaje Vadaschovisjtja: Tjatjevіtjy (296 invånare) Kommentarer Källor
Чигиринське водосховище (Білорусь)

Чигири́нське водосховище (біл. Чыгіры́нскае вадасховішча) — водосховище на річці Друть на межі Кіровського і Биховського районів, Могильовська область, Білорусь. Розташоване за 30–32 км на схід від міста Кіровськ біля села Чигиринка. Створено в 1960 році. Площа дзеркала — 21,1 км², об'єм води — 0,06 км³, площа водозбірного басейну — 3,7 км², максимальна глибина 8,1 м. Використовується в енергетичних цілях (Чигиринська ГЕС), лісосплаву і для створення умов активного відпочинку. Береги в приплотинной частині абразивні, праворуч — високі, зліва — пологі. Дно — заболочена заплава Друті, в основному вистелене торфом і замуленим піском. Є острів площею 0,37 км². Замерзає на початку грудня, лід (товщина до 55 см) тримається до початку квітня. Проточність велика, обсяг водної маси оновлюється протягом 27 діб. Заростає, особливо сильно в північній частині. Водосховище — місце для занять гребним, водно-моторним та ін. видами спорту, популярне місце риболовлі. У водоймі водиться лящ, щука, плотва, окунь. На березі розташовані санаторії, дитячі тур. табори, мисливсько-рибальська база. Населені пункти На берегах водосховища знаходяться села Галіївка, Грудичино, Сочевичі, Проточне, Чигиринка, Підлужжя, Коровчине, Болонівка, Короткий. Примітки Література Блакітная кніга Беларусі : Энцыклапедыя / рэдкал.: Н. А. Дзісько і інш. — Мінск : БелЭн, 1994. — С. 401. — 415 с. — 10 000 екз. — ISBN 5-85700-133-1.(біл.) Республика Беларусь. Атлас охотника и рыболова: Могилёвская область / Редактор Г. Г. Науменко. — Мн. : РУП «Белкартография», 2012. — С. 25, 40. — 10 000 прим. — ISBN 978-985-508-173-0.(рос.) Чыгірынскае вадасховішча // Беларуская энцыклапедыя: У 18 т. Т. 17: Хвінявічы — Шчытні / Рэдкал.: Г. П. Пашкоў і інш. — Мн. : БелЭн, 2003. — Т. 17. — С. 295. — 512 с. — 10 000 екз. — ISBN 985-11-0035-8. — ISBN 985-11-0279-2 (т. 17). Шаблон:Крыніцы/Беларусь: энцыклапедычны даведнік (1995) Посилання Могилёвская область. Общая характеристика водохранилищ. // Справочник «Водные объекты Республики Беларусь» (рос.) Могилёвская область. Морфометрические показатели и характерные уровни водохранилищ. // Справочник «Водные объекты Республики Беларусь» (рос.)
Чемеловское водохранилище

Чемеловское (бел. Чамялоўскае) — водохранилище в Ивацевичском районе Брестской области Республики Беларусь. Расположено в 14 км на северо-восток от города Ивацевичи, возле деревни Чемелы (бел. Чамялы) в пойме реки Щара. Рядом с озером проходят автомобильные дороги Р2 и М1. Сооружено для рыбоводства в 1954 году на пойме реки Щара. Является наливным, наполняется водой через шлюзы Домановского водохранилища с использованием помповой станции. Источники Рыболовно-туристический портал . www.fishtour.by. Дата обращения: 8 июня 2019.
Туросы

Ту́росы (Туроссы, Туроса; бел. Ту́расы, Тураса) — озеро в Ушачском районе Витебской области Белоруссии. Относится к бассейну реки Туровлянка. Принадлежит к группе Ушачских озёр. Название Туросы восходит к финно-угорскому термину тур «озеро». Описание Озеро Туросы находится в 24 км к востоку от городского посёлка Ушачи. Рядом с озером располагается деревня Колки. Высота над уровнем моря — 128,6 м. Площадь поверхности водоёма составляет 0,74 км². Наибольшая глубина — 15,3 м, средняя — 5 м. Длина — 1,74 км, наибольшая ширина — 0,74 км. Длина береговой линии — 6,14 км. Объём воды в озере составляет 3,67 млн м³, площадь водосбора — 2,94 км². Котловина озера — сложного типа. К северу и западу от озера располагается озовая гряда. В этих местах высота склонов котловины варьируется от 20 до 32 м. Высота остальных склонов — до 15 м. Южный и восточный склоны распаханные. Озеро обладает хорошо выраженной террасой высотой 0,8—1,2 м. Ширина поймы варьируется от 10-12 до 50 метров. Берега водоёма песчаные, низкие, на западе и севере сливающиеся со склонами котловины. Дно возле берега песчаное, на глубине — илистое и сапропелистое. Озеро зарастает слабо. Надводная растительность распространяется до глубины 1,9 м на расстояние до 100 м от берега. Через Туросы протекает река Дива, выше и ниже по течению которой расположены озёра Отолово и Берёзовское соответственно. В озеро впадает ручей, вытекающий из озера Провады. Кроме того, озёра Туросы и Отолово соединяются дополнительной протокой. Примечания Литература Ту́расы // Блакітная кніга Беларусі : Энцыклапедыя (бел.) / рэдкал.: Н. А. Дзісько і інш. — Мінск: БелЭн, 1994. — С. 368—369. — 10 000 экз. — ISBN 5-85700-133-1. Ту́расы // Беларуская энцыклапедыя: У 18 т. Т. 16: Трыпалі — Хвіліна (бел.) / Рэдкал.: Г. П. Пашкоў і інш. — Мінск: БелЭн, 2003. — С. 368—369. — 10 000 экз. — ISBN 985-11-0263-6. Иванов-Смоленский В. Г. Туросы // Все озёра Беларуси. Популярная иллюстрированная энциклопедия (электронная версия). — 2013. — Т. 6 (Савек — Ячменек). Беларусь. Ушачско-Лепельский озёрный край: карта для рыбака (рус.) / Ред. С. Н. Саратова. — Минск: Белкартография, 2009. — 3000 экз.