NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Wilejka

Wilejka (belarussisch Віле́йка Vilejka, polnisch Wilejka, litauisch Vileika, historisch Vialejka) ist eine Stadt und die Hauptstadt des gleichnamigen Rajons in der Republik Belarus in der Minskaja Woblasz mit rund 30.000 Einwohnern. Geografie Wilejka liegt im nordwestlichen Teil der Woblast Minsk unweit der Stadt Maladsetschna am rechten Ufer des Flusses Wilija (lit. Neris), der hier aufgestaut wird. Wenige Kilometer nördlich befindet sich der Naratsch-See mit seinem umgebenden Naturschutzgebiet. Wappen Beschreibung: In Rot ein schräglinker silberner Balken auf dem ein goldenes Boot mit zwei silbernen Stapeln (Baumwollballen) und einer goldenen Getreideähre nach dem Schildfuß schwimmt. Geschichte Erstmals erwähnt im Jahre 1599, wurde Wilejka nach der dritten Teilung Polens 1795 zu einer Kreishauptstadt im Gouvernement Minsk (ab 1843 im Gouvernement Wilna). Nach dem polnisch-russischen Krieg fiel die Stadt 1920 an den wieder erschaffenen polnischen Staat und wurde zum Zentrum des Bezirks Wilejka in der Woiwodschaft Wilno (heute: Vilnius/Litauen). 1939 wurde Wilejka von der Roten Armee besetzt und fiel im Zuge des Molotow-Ribbentrop-Paktes an die Sowjetunion. Die Stadt war nunmehr das Zentrum des Bezirks Wilejka in der Weißrussischen SSR. Nach dem Überfall Hitlers auf die Sowjetunion wurden mehrere hundert Menschen, hauptsächlich verwundete und kranke polnische Kriegsgefangene von den sowjetischen Truppen vor ihrem Abzug am 24. Juni 1941 ermordet. Vom 26. Juni 1941 bis zum 3. Juli 1944 war die Stadt von der deutschen Wehrmacht okkupiert, die insgesamt 6972 jüdische Einwohner ermordete und Wilejka bis auf die Grundmauern zerstörte. Siehe auch: Synagoge (Wilejka) Verkehr Wilejka liegt an mehreren Nebenverbindungen sowohl im Schienen- als auch im Straßenverkehr. Deren wichtigste ist die Bahnverbindung von Maladsetschna nach Polazk. Sonstiges In der Nähe von Wilejka befindet sich ein großer Längstwellensender und der größte Stausee in Belarus. Persönlichkeiten Vitali Alekseenok (* 1991), Dirigent Iwan Litwinowitsch (* 2001), Trampolinturner und Olympiasieger 2024 Weblinks Inoffizielle Informationsseite der Stadt Wilejka (russisch)
Vileika

Vileika (bielorruso: Віле́йка; ruso: Виле́йка) es una ciudad subdistrital de Bielorrusia, capital del distrito homónimo en la provincia de Minsk. En 2023, la ciudad tenía una población de 26 811 habitantes.​ Se ubica junto al río Neris, unos 20 km al norte de Maladzechna y unos 25 km al este de Smarhón, en el cruce de las carreteras P28, P29 y P63.​ Historia Se conoce la existencia del asentamiento, denominado en época medieval "Stary Kuranets", en documentos desde 1436, cuando se menciona en una donación de Segismundo I Kęstutaitis a la diócesis de Vilna. En 1599 adoptó el estatus de miestelis. En 1727, Augusto II de Polonia le concedió un mercado semanal y tres ferias anuales. En la partición de 1793 pasó a formar parte del Imperio ruso, que estableció aquí la capital de un uyezd en la gobernación de Minsk. A partir de 1843, pasó a formar parte de la gobernación de Vilna. Este carácter de centro administrativo, unido a sus buenas comunicaciones fluviales, hizo que la población pasara de unos doscientos habitantes a principios del siglo XIX a unos cuatro mil al finalizar el siglo. En 1904, el transporte fluvial fue reemplazado por una estación de ferrocarril.​ Según la Paz de Riga de 1921, quedó incluido en el territorio de la Segunda República Polaca. En 1939, cuando ya tenía más de siete mil habitantes, fue anexionado por la RSS de Bielorrusia, que le dio el estatus de ciudad capital de su propia provincia o vóblast. Sin embargo, entre 1941 y 1944 los invasores alemanes destruyeron casi completamente la ciudad y asesinaron a más de seis mil personas; al recuperar la Unión Soviética el territorio en 1944, se decidió trasladar la capital provincial a Maladzechna, hasta su integración definitiva en la provincia de Minsk en 1960. Pese a haber dejado de ser capital de provincia, es capital de distrito desde 1946 y en el último cuarto del siglo XX pasó de diez mil a casi treinta mil habitantes como área periférica de Maladzechna.​ Referencias
Vileïka

Vileïka (en biélorusse : Вілейка, en łacinka : Vilejka ; en russe : Вилейка ; en polonais : Wilejka) ou Vialeika (en biélorusse : Вялейка ; en łacinka : Vialejka) est une ville de la voblast de Minsk, en Biélorussie, et le centre administratif du raïon de Vileïka. Sa population s'élevait à 26 015 habitants en 2026. Géographie Vileïka est située à 79 km au nord-ouest de Minsk. Histoire La première mention de Vileïka remonte à l'année 1460. Elle devient russe après la deuxième partition de la Pologne en 1793 et un centre de district du gouvernement de Wilna. Après la guerre russo-polonaise de 1920, la ville redevient polonaise et le centre du district de Wilejka, dans la voïvodie de Wilno (aujourd'hui Vilnius en Lituanie). En septembre 1939, après la signature du pacte Molotov-Ribbentrop, elle est occupée par l'Armée rouge puis annexée à l'Union soviétique. La ville devient alors le centre du raïon de Vileïka, en République socialiste soviétique de Biélorussie. Après l'invasion de l'Union soviétique par l'Allemagne nazie, plusieurs centaines de personnes, principalement des prisonniers de guerre polonais blessés et malades, sont exécutés par les troupes soviétiques, avant leur départ, le 24 juin 1941. La ville est occupée par l'Allemagne nazie du 26 juin 1941 au 3 juillet 1944. Au cours de l'occupation, l'armée allemande tue un total de 6 972 habitants juifs et détruit entièrement Vileïka. Population Recensements (*) ou estimations de la population : Jumelage La ville est jumelée à : Bliżyn (Pologne) Astara (Azerbaïdjan) Valdaï (Russie) Mojaïsk (Russie) Oberhausen (Allemagne) Pereiaslav (Ukraine) Willmar (États-Unis) Unna (Allemagne) Ujazd (Pologne) Articles connexes Émetteur très basse fréquence de Vileyka Liens externes (ru) Cartes topographiques Notes et références Portail de la Biélorussie
Vilejka

Vilejka (belaruszul Вiлейка, litvánul Vileika, oroszul Вилейка, lengyelül Wilejka) város Fehéroroszországban, a Minszki Régióban. Az ország 32. legnagyobb városa. Történelme 1460-ban dokumentálták először. 1765-ben már 30 ház állott itt, és 165 lakosa volt. Ekkor még Lengyelország része volt. Később, Lengyelország második feloszlatásakor a várost átengedték az Orosz Birodalomnak. 1810-ben szinte az egész város elpusztult tűzvészben, 1861-ben azonban már közel 3000 lakója van, a 19. század végére már több, mint 3500-an lakták. 1906-ban egy nagy fűrésztelepet nyitottak. 1915-ben elfoglalta a német hadsereg, de pár nap múlva visszafoglalták az oroszok. 1908-ban újra megszállják a németek. 1944-ben a szovjet hadsereg újra kiűzi a németeket. 1954-ben új bútorüzem nyílik. 1998-ban vízerőművet állítanak. Fekvése Minszktől 97 km-re fekszik. Főúti csomópont. Lakosság 2010-ben a lakosság 26 736 fő volt. Jegyzetek
Vilejka

Vilejka (in bielorusso Вілейка?; in russo Вилейка?; in lituano Vileika; in polacco Wilejka) è un comune della Bielorussia, situato nella regione di Minsk. Nei pressi del paese è presente un trasmettitore in banda VLF della Marina militare russa. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Vilejka Collegamenti esterni Sito ufficiale, su vileyka.gov.by.
Вилејка

Вилејка (бел. Вілейка; рус. Виле́йка) је град у Белорусији и административни је центар Вилејског рејона Минске области. Град лежи на обали реке Вилије на око 100 км северозападно од главног града земље Минска. Северни делови града излазе на обале вештачког Вилијског језера, саграђеног 1974. године. Језери има површину од 63,3 км² и запремину од 238 милиона м³ и највеће је вештачко језеро у земљи. У граду се налази телекомуникацијска база 43. комуникацијске јединице Ратне морнарице Русије која представља главну координациону везу између главног штаба морнарице и нуклеарних подморница широм света. Историја Подручје данашњег насеља је од X до XIII века било у саставу Полоцке кнежевине, а од XIV до XVII века саставни део Литванске кнежевине. У том периоду на месту данашњег насеља постојало је село Стари Курењец. Према неким списима први помен насеља датира из 1460, иако према новијим истраживањима као година оснивања града узима се 1599. Године 1793. постаје саставни део Руске Империје и свега две године касније и центар округа. Становништво се од најранијих времена бавило пољопривредом и трговином, а трговачка делатност обављала се углавном преко Вилије и Њемена. Године 1845. постаје административни центар Виленске губерније, а крајем XIX века у насељу је живело преко 3,5 хиљада становника. Совјетска власт у граду успостављена је 8. новембра 1917. године, али се задржала кратко јер је већ у децембру 1918. град окупиран од стране немачких трупа, да би 1921. постао саставни део Пољске. Након ослобођења подручја Западне Белорусије 1939. Вилејка постаје административни центар Вилејске области. Током нацистичке окупације која је трајала од 25. јуна 1941. до 2. јула 1944. страдало је преко 15.000 цивила, пет села је спаљено до темеља. Два села (Љубча и Барки никада нису обновљена). Становништво Према процени, у граду је 2012. живело 26.797 становника. Међународна сарадња Град Вилејка има потписане споразуме о међународној сарадњи са следећим градовима: Можајск, Московска област, Русија Вилмар, Минесота, САД Перејаслав, Кијевска област, Украјина Астара, Азербејџан Ујазд, Војводство Опоље, Пољска Валдај, Новгородска област, Русија Оберхаузен, Северна Рајна-Вестфалија, Немачка Види још Минска област Референце Спољашње везе Службена веб презентација Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (8. јул 2014) Галерија слика Морнаричка база Руске армије у Вилејки Информације сајт града
Vilejka

Vilejka (belarusiska: Вілейка) är en stad i Minsks voblast i Belarus. Vilejka, som för första gången nämns i ett dokument från år 1599, hade 26 831 invånare år 2016. Under andra världskriget ockuperades staden av nazisterna och dess judiska befolkning mördades. Se även Förintelsen i Belarus Referenser Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från tyskspråkiga Wikipedia, Wilejka, 30 april 2013. Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Vilejka.
Omelaniec

Omelaniec (biał. Амелянец, Amielianiec) – wieś położona na Białorusi w rejonie kamienieckim obwodu brzeskiego. Miejscowość wchodzi w skład sielsowietu Wierzchowice, a do 11 grudnia 2012 roku należała sielsowietu Kalenkowicze. Wieś Omeleniec leśnictwa białowieskiego w ekonomii grodzieńskiej w drugiej połowie XVII wieku. Wieś królewska ekonomii brzeskiej położona była w końcu XVIII wieku w powiecie brzeskolitewskim województwa brzeskolitewskiego. Wieś zamieszkują głównie Białorusini wyznania prawosławnego. W miejscowości mieści się parafialna cerkiew prawosławna pw. Podwyższenia Krzyża Pańskiego, przeniesiona w 1925 r. z wyspy na Jeziorze Białym. Przypisy Linki zewnętrzne Omelaniec, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. VII: Netrebka – Perepiat, Warszawa 1886, s. 529 . Omelaniec, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. XV, cz. 2: Januszpol – Wola Justowska, Warszawa 1902, s. 410 .
Омеленец

Омеленец (бел. Амелянец) — деревня в Каменецком районе Брестской области Белоруссии. Входит в состав Верховичского сельсовета, до 2012 года принадлежала Каленковичскому сельсовету. Население — 273 человека (2019). География Омеленец находится в 23 км к северо-западу от города Каменец. В 4 км к северо-западу проходит граница с Польшей, деревня включена в приграничную зону с особым порядком посещения. Деревня соединена местными дорогами с окрестными деревнями Подбурье, Бобинка, Дубравцы. Омеленец стоит на левом берегу небольшой канализированной реки Сипурка (бассейн реки Лесная). История Деревня основана около 1620 года как опорный пункт для охраны королевских владений в Беловежской пуще. Принадлежала Берестейскому повету Берестейского воеводства Великого княжества Литовского. Вероятно, уже в XVIII веке в деревне существовала церковь. После третьего раздела Речи Посполитой (1795) Омеленец в составе Российской империи, принадлежал Брестскому уезду Гродненской губернии В 1885 году в Омеленце было 90 дворов, 623 жителя, действовали православная церковь, народное училище, питейный дом. По переписи 1897 года село уже насчитывало 143 двора и 809 жителей. В 1906 году в селе возведена новая церковь, а из материалов старой церкви построена часовня на кладбище. Согласно Рижскому мирному договору (1921) деревня вошла в состав межвоенной Польши, где принадлежала Брестскому повету Полесского воеводства. В 1923 году здесь проживало 213 жителей. В 1925 году сельская церковь полностью сгорела, на её место была перевезена деревянная церковь, которая ранее входила в комплекс монастыря св. Сергия и Германа у озера Белое. В 1930 году её освятили как Крестовоздвиженскую. С 1939 года в составе БССР. Во время Великой Отечественной войны с июня 1941 по июль 1944 года деревня находилась под оккупацией, 6 мирных жителей расстреляно оккупантами, 28 сельчан погибли на фронтах. Достопримечательности Крестовоздвиженская церковь. Построена в конце XIX века из дерева в монастыре у озера Белое, в 1925 году перевезена в деревню Омельянец на место сгоревшей церкви. Памятник деревянного зодчества. Церковь включена в Государственный список историко-культурных ценностей Республики Беларусь — Историко-культурная ценность Республики Беларусь, Деревянная часовня на кладбище. Построена в 2009 году на месте старой часовни 1906 года. Галерея Примечания Ссылки Омеленец на сайте radzima.org Исторія скита на Бѣломъ озерѣ (1909-1925)
Church of the Assumption of the Blessed Virgin Mary, Mstsislaw

Church of the Assumption of the Blessed Virgin Mary (Polish: Kościół Wniebowzięcia Najświętszej Marii Panny) in Mstsislaw is a Belarusian Cultural Heritage object, built in 1617–1637 and restored in 1746–1750 by Johann Christoph Glaubitz. It is considered the most valuable historical monument of Mstsislaw. The church was originally constructed for Carmelite monastery and consecrated in honour of the Blessed Virgin Mary only in the 18th century after restoration. History The Carmelite monastery was established at the footstep of Zamkovaya hill in Mstsislaw in the early 17th century. The king Sigismund III Vasa allowed the order to establish its parish and build a first wooden church as early as in 1614. In 1638 the Carmelites received lands for construction of a stone church from the city government, but they didn't like the site and changed in for lands closer to the Zamkovaya hill. The papers were signed on December 7, 1640. The church was constructed in a basilica shape with two towers and a five-canted altar apse, flanked by a rectangular side wing with a sacristy and a small chapel on the first floor. The second floor was given to the monastery's library. The interiors were decorated with frescoes; a pipe organ was installed on the second floor. During the Russo-Polish war, in 1654 Russian soldiers besieged and then conquered Mstsislaw. They attacked the monastery and killed all Carmelite monks. The memory of the massacre is depicted in one of the church's frescoes. After the war the church was restored but then significantly damaged by fires in 1691 and 1712. In 1938 the church was closed and later used as a warehouse. Most of the original frescoes were destroyed. In the 1970–1980s the foundations, vaultings, roof and towers were strengthened, but the restoration stalled due to lack of funds and the interiors were left untouched. 21st century There are 20 valuable medieval frescoes with scenes from the Bible and secular life still preserved in the church. In 2021 the contemporary researchers have found out that a part of the vault that crashed in the 19th century is still in the basement of the church; it was conserved and had never been previously examined. The scientists hope to find frescoes that were thought to be lost. Gallery References Sources Metelsky, A. A. (2018). Костёлы Мстиславля: история, состояние и перспективы использования [Mstsislaw Churches: history, conditions and perspectives] (PDF). History of Architecture and City Planning (in Russian). Actual problems of Belarusian Daugava region architectureпривл. pp. 89–96. Kulagin, A. M.; Tzerashchatova, V. V. (1986). Збор помнікаў гісторыі і культуры. Магілёўская вобласць [Collection of Cultural Heritage monuments in Mogilev region]. Minsk: Беларуская Савецкая Энцыклапедыя імя Петруся Броўкі. p. 305.
Kościół Wniebowzięcia Najświętszej Marii Panny i klasztor Karmelitów w Mścisławiu

Kościół Wniebowzięcia Najświętszej Marii Panny i klasztor Karmelitów w Mścisławiu (biał. Касцёл Унебаўзяцця Найсвяцейшай Дзевы Марыі і кляштар кармелітаў) – rzymskokatolicki zespół kościelno-klasztorny w Mścisławiu, wzniesiony w XVII w. Kościół parafialny parafii Wniebowzięcia Najświętszej Maryi Panny w Mścisławiu. Historia Fundusz na utworzenie w Mścisławiu klasztoru karmelitańskiego, jednego z pierwszych na ziemiach litewskich i białoruskich, wydzielił król Zygmunt III Waza w 1631. Z kolei kościół na potrzeby zakonników wzniósł wojski mścisławski Jan Jakub Madaliński. Podawane są różne daty tego wydarzenia: 1614, 1617, 1637–1638 lub 1654. W wymienionych latach zbudowany został kościół, natomiast w 1667 powstał przy nim drewniany klasztor. W latach 1746–1750 miała miejsce jego całkowita przebudowa w stylu barokowym, według projektu Jana Krzysztofa Glaubitza. Również w XVIII w. na miejscu drewnianego klasztoru wzniesiono murowany. W 1832 klasztor karmelitański został skasowany. W momencie jego likwidacji żyło w nim trzech zakonników. Kościół pozostał czynny jako świątynia parafialna. Parafia była nieprzerwanie czynna do 1937, gdy na polecenie władz radzieckich kościół pokarmelitański został zamknięty i zaadaptowany na magazyn. Parafia rzymskokatolicka odzyskała obiekt w 1992. Obecnie kościół jest zrujnowany i trwa jego restauracja. Nie posiada dachu (skonstruowano drewniane zadaszenie), podłogi, a pod ścianami leżą fragmenty drewnianych ornamentów. Msze święte odbywają się w zakrystii, gdzie urządzono kaplicę. Architektura Kościół jest trójnawową orientowaną bazyliką, bez nawy poprzecznej ani wyodrębnionych zakrystii. Na jego elewacji frontowej znajdują się dwie czworoboczne wieże, pomiędzy którymi wzniesiono ozdobny fronton. Wszystkie elewacje świątyni zdobione są gzymsami i pilastrami. Wnętrze świątyni było bogato zdobione freskami, z których przetrwało ok. dwudziestu kompozycji, w tym portret fundatora i scena rzezi mieszkańców Mścisławia w 1654. Klasztor przylega do kościoła od strony północnej. Jest to dwukondygnacyjny, kryty dwuspadowym dachem budynek, zbudowany na planie prostokąta. Od 1988 jest on siedzibą społecznego muzeum historyczno-archeologicznego. Przypisy
Кармелитский костёл (Мстиславль)

Костёл Вознесения Пресвятой Девы Марии (бел. Касцёл Унебаўзяцця Найсвяцейшай Дзевы Марыі), более известный как Кармели́тский костёл — католический храм в городе Мстиславль, Белоруссия. Относится к Могилёвскому деканату Минско-Могилёвского архидиоцеза. Освящён в 1637 году, как храм при монастыре кармелитов, поэтому также широко известен как костёл кармелитов. Реконструирован в 1746—1750 годах. Храм включён в Государственный список историко-культурных ценностей Республики Беларусь. Наиболее ценный архитектурный памятник Мстиславля. История Кармелитский монастырь у подножия Замковой горы Мстиславля был основан в начале XVII века. Костёл при монастыре изначально был деревянным и неприметным, но в 1617—1637 годах на его месте был построен большой каменный храм. В 1654 году после взятия Мстиславля московскими войсками монахи-кармелиты были перебиты, этому событию посвящены две центральные фрески храма — «Взятие Мстиславля московскими войсками в 1654 г.» и «Убийство ксендзов». В 1746—1750 годах храм был реконструирован Иоганном Глаубицем (венчание башен, декор фасада, форма крыши). Архитектура Архитектурный стиль храма одни источники определяют как барокко и рококо, другие как виленское барокко. Церковь Вознесения имеет три нефа, ширина среднего нефа около девяти метров, нефы отделены друг от друга двумя рядами по три колонны в каждой. План главной части храма близок к квадрату. Пятигранная апсида завершает центральный неф, слева от неё расположена двухэтажная пристройка («теплая каплица»). Главной достопримечательностью интерьера церкви являются 20 фресковых композиций XVII века, которые неплохо сохранились, несмотря на плачевное состояние храма. В настоящее время католический приход проводит службы в пристройке, главный объём костёла заставлен строительными лесами, однако реставрационные работы приостановлены из-за недостатка финансирования. Примечания Литература А. М. Кулагін. Каталіцкія храмы Беларусi. — Мінск: 2008. ISBN 978-985-11-0395-5 Габрусь Т. В. «Мураваныя харалы: сакральная архітэктура беларускага барока». Мінск, «Ураджай», 2001 год. Архивная копия от 11 сентября 2014 на Wayback Machine ISBN 985-04-0499-X. «Мстиславль, монастырь кармелитов» //Архітэктура Беларусі. Энцыклапедычны даведнік". Мінск, «Беларуская Энцыклапедыя імя Петруся Броўкі», 1993 год. Архивная копия от 21 марта 2020 на Wayback Machine ISBN 5-85700-078-5 Ссылки О храме на сайте Католической церкви в Белоруссии Архивная копия от 10 сентября 2014 на Wayback Machine Сайт globustut.by Архивная копия от 15 декабря 2021 на Wayback Machine radzima.org Архивная копия от 11 сентября 2014 на Wayback Machine
Кармелітський костел (Мстислав)

Костел Вознесіння Пресвятої Діви Марії (біл. Касцёл Унебаўзяцця Найсвяцейшай Дзевы Марыі), більш відомий як Кармелітський костел — католицький храм, розташований у місті Мстиславль, Білорусь. Відноситься до Мстиславского деканату Мінсько-Могильовської архідієцезії. Освячений у 1637 році як храм при монастирі кармелітів, тому також широко відомий як костел кармелітів. Реконструйований у 1746—1750 роках. Храм включено до Державного списку історико-культурних цінностей Республіки Білорусь. Найцінніша, з точки зору історичної спадщини, архітектурна пам'ятка Мстиславля. Історія Кармелітський монастир біля підніжжя Замкової гори Мстиславля був заснований на початку XVII століття. Костел при монастирі спочатку був дерев'яним і непримітним, але в 1617—1637 роках на його місці був побудований великий кам'яний храм. У 1654 році, після взяття Мстиславля московськими військами, ченці-кармеліти були вбиті, й цим подіям присвячені дві центральні фрески храму — «Взяття Мстиславля московськими військами 1654 року» і «Вбивство ксьондзів». У 1746—1750 роках храм було реконструйовано під керівництвом Йогана-Кристофа Глаубіца (верхівки веж, декор фасаду, форма даху). Архітектура Архітектурний стиль храму одні джерела визначають як бароко і рококо, інші — як Віленське бароко. Церква Вознесіння має три нави, ширина середньої — близько дев'яти метрів, вони відокремлені одна від одної двома рядами по три колони в кожній. План головної частини храму схожий формою до квадрату. П'ятигранна апсида завершує центральну наву, зліва від неї розташована двоповерхова прибудова («тепла каплиця»). Головною визначною пам'яткою інтер'єру церкви є 20 фрескових композицій, датовані XVII століттям, які непогано збереглися, незважаючи на жалюгідний стан храму. На даний час католицька парафія проводить служби у прибудові, головне приміщення костелу заставлене будівельним устаткуванням, проте реставраційні роботи припинені через нестачу фінансування. Планується найближчим часом відновити реставрацію церкви, яку планувалося завершити до 2016 року. Примітки Література А. М. Кулагін. Каталіцкія храми Беларусі. — Мінск: 2008. ISBN 978-985-11-0395-5 Габро Т. В. «Муравания Хараль: сакральна архітектура білоруського бароко». Мінск, «Ураджай», 2001 рік. [Архівовано 11 вересня 2014 у Wayback Machine.] ISBN 985-04-0499-X . «Мстиславль, монастир кармелітів» // Архітектура Беларусі. Енциклапедични даведнік ". Мінск, " Беларуская Енциклапедия імя Петруся Броўкі ", 1993 рік. [Архівовано 21 березня 2020 у Wayback Machine.] ISBN 5-85700-078-5 Посилання Про храм на сайті Католицької церкви в Білорусі [Архівовано 10 вересня 2014 у Wayback Machine.] https://globustut.by/mstislavl/index.htm#karmel_kostel [Архівовано 27 лютого 2020 у Wayback Machine.] radzima.org [Архівовано 11 вересня 2014 у Wayback Machine.]