NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Пески 1 (Беларусь)

Пе́ски 1 (бел. Пескі 1) — деревня в Кобринском районе Брестской области Белоруссии. Входит в состав Хидринского сельсовета. По данным на 1 января 2016 года население составило 71 человек в 50 домохозяйствах. География Деревня расположена на южном берегу реки Мухавец, в 6 км к западу от города и станции Кобрин, в 39 км к востоку от Бреста, на автодороге М1 Брест-Минск. На 2012 год площадь населённого пункта составила 1,06 км² (105,93 га). История Образована решением Кобринского районного Совета депутатов от 26 апреля 2012 года. В 2016 году население составило 71 человек. В 2019 году — 53 человека. Культура и досуг Шале "Золотая Горка" Примечания Ссылки Хидринский сельсовет на сайте Кобринского райисполкома
Łyntupy (stacja kolejowa)

Łyntupy (biał. Лынтупы, ros. Лынтупы) – stacja kolejowa w miejscowości Łyntupy, w rejonie postawskim, w obwodzie witebskim, na Białorusi. Położona jest na linii Królewszczyzna – Łyntupy, obecnie będąc jej stacją końcową. Historia Stacja powstała w czasach carskich. W okresie międzywojennym oprócz linii normalnotorowej Królewszczyzna - Podbrodzie przez stację przebiegała linia wąskotorowa Nowe Święciany – Łyntupy – Narocz, zlikwidowana w czasach sowieckich. Po upadku Związku Radzieckiego Łyntupy były białoruską stacją graniczną na granicy z Litwą. Ruch transgraniczny był prowadzony do początku XXI w. W 2003 Litwa oficjalnie go zlikwidowała (faktycznie był zawieszony prawdopodobnie od 2001). Później linia od Łyntup w stronę granicy państwowej została rozebrana, a Łyntupy zostały stacją krańcową. Linia fizycznie kończy się ok. 1 km za wyjazdem ze stacji. Przypisy Bibliografia Станция Лынтупы. railwayz.info. [dostęp 2021-12-10]. (ros.). Лынтупы. Дзяржаўнага цэнтра картографа-геадэзічных матэрыялаў і даных Рэспублікі Беларусь. [dostęp 2021-12-10]. (ros.).
Лынтупы (станция)

Лынтупы (бел. Лынтупы) — тупиковая (до 2001 года пограничная) станция Витебского отделения Белорусской железной дороги. Названа по одноимённому агрогородку, в котором и расположена. История Станция вошла в состав линий МПС СССР в 1940 году и входила в состав Западной железной дороги. В начале 1950-х годов она вошла в состав Витебского отделения Белорусской железной дороги. В 1980 году, после открытия ветки Адутишкис — Диджясалис, станция вместе с участком от Пабраде до Адутишкиса перешла в состав Вильнюсского отделения тогдашней Прибалтийской железной дороги. В 1995 году участок от Адутишкиса до белорусско-литовской границы между Лынтупы и Пабраде был возвращён БЧ, станция вернулась в состав Витебского отделения Белорусской железной дороги. В 2001 (по другим данным 1 ноября 2000) году был закрыт пограничный переход Лынтупы — Пабраде, полностью разобранный к 2005 году, и станция стала тупиковой. Описание Станция состоит из трёх (ранее четырёх) путей, возле первого находится платформа и здание вокзала. Стрелки станции не оборудованы электрической централизацией, светофоры были установлены в 1960-х годах. Пассажирское сообщение По станции производится оборот пригородного поезда сообщением Крулевщизна — Лынтупы и пассажирского поезда № 620 сообщением Витебск — Лынтупы. До ноября 1995 года через станцию ежедневно курсировал пассажирский поезд № 688/689 Витебск — Вильнюс. До 2001 года на станции проводился таможенный контроль пассажиров дизельных поездов сообщением Вильнюс — Диджясалис. Ссылки Техническая информация Лынтупы в Транслогисте (недоступная ссылка) Расписание поездов Материалы в блогах Описание станции на сайте "Паровоз ИС"
Линтупи (станція)

Ли́нтупи (біл. Лы́нтупы) — тупикова залізнична станція (прикордонна до 2001 року) Вітебського відділення Білоруської залізниці на лінії Крулевщизна — Линтупи. Розташована в однойменному смт Поставського району Вітебської області. Історія Станція увійшла до складу ліній МШС СРСР у 1940 році і входила до складу Західної залізниці. На початку 1950-х років станція увійшла до складу Вітебського відділення Білоруської залізниці. 1980 року, після відкриття лінії Адутішкіс — Діджясаліс, станція разом з дільницею від Пабраде до Адутішкіса увійшла до складу Вільнюського відділення тодішньої Прибалтійської залізниці. 1995 роцку дільниця від Адутішкіса до білорусько-литовського кордону між Линтупи і Пабраде увійшла до складу Білоруської залізниці, у підпорядкування Вітебського відділення Білоруської залізниці. 2001 року (за іншими даними 1 листопада 2000 року) була закрита прикордонна дільниця Линтупи — Пабраде, повністю демонтована до 2004 року, а станція стала тупиковою. Інфраструктура Станція складається з трьох (раніше чотирьох) колій, біля першої колії розташовані платформа і будівля вокзалу. Стрілки станції не обладнані електричною централізацією, світлофори були встановлені ще у 1960-х роках. Пасажирське сполучення По станції здійснюється оборот регіональних поїздів економкласу сполученням Крулевщизна — Линтупи. Раніше курсував пасажирський поїзд № 619/620 сполученням Вітебськ — Линтупи. До листопада 1995 року через станцію щоденно курсував пасажирський поїзд № 688/689 сполученням Вітебськ — Вільнюс. До 2001 року на станції здійснювався прикордоний та митний контроль пасажирів пасажирського поїзда сполученням Вільнюс — Діджясаліс. Джерела Тарифное руководство № 4. Книга 1 (на 01.02.2025) (рос.) [Архівовано з першоджерела 07.02.2025.] Архангельский А. С., Архангельский В. А. Железнодорожные станции СССР: Справочник. В двух книгах. — М. : Транспорт, 1981.(рос.) Посилання Інформація про станцію Линтупи на сайті railwayz.info(рос.) Розклад руху поїздів по станції Линтупи на сайті Білоруської залізниці [Архівовано 26 січня 2022 у Wayback Machine.] (рос.) Станція Линтупи на сайті maps.by [Архівовано 24 квітня 2021 у Wayback Machine.] (рос.)
Минск (гостиница, Минск)

«Минск» — гостиница в Минске, расположенная на площади Независимости. Первый корпус гостиничного комплекса «Минск» был построен в 1959 году (архитектор Боданов, стиль – сталинский неоклассицизм) на месте, где раньше стоял небольшой отель «Ново-Берлин» на 9 номеров (архитектор Курвуазье). Второй корпус был построен и начал функционировать в 1969 году (архитекторы Г. Сысоев, Д. Кудрявцев, С. Мусинский), имел 7 этажей и 105 номеров на 324 места. В 1991 году была проведена реконструкция номеров первого корпуса. В 1995 году гостиничный комплекс «Минск» вошёл в структуру Управления делами Президента Республики Беларусь, а в 2001 году был внесён в государственный список историко-культурных ценностей Республики Беларусь. В марте 2001 — декабре 2002 года проводилась реконструкция гостиничного комплекса «Минск». 17 декабря 2002 года госкомиссией был подписан акт приёма объекта в эксплуатацию. 18 декабря 2002 года комитет стандартизации, метрологии и сертификации при Совете министров Республики Беларусь совместно с министерством спорта и туризма присваивают гостинице категорию «4 звезды», впервые в Минске и Белоруссии. 20 декабря 2002 года состоялась официальная церемония открытия отеля после реконструкции с участием А. Г. Лукашенко. В 2005 году гостиница получила награду World Travel Awards в номинации «Лучший отель Белоруссии». В связи с миграционным кризисом гостиница была включена в пятый пакет санкций Европейского союза, вступивший в силу 2 декабря 2021 года так как «способствует деятельности режима Лукашенко и облегчает незаконное пересечение внешних границ», 20 декабря к санкциям ЕС присоединилась Швейцария, а 22 декабря — Албания, Исландия, Лихтенштейн, Норвегия, Северная Македония, Сербия, Черногория. Примечания Литература Архітэктура Беларусі: Энцыклапедычны даведнік. — Минск: БелЭн, 1993. — 620 с. — ISBN 5-85700-078-5. Ссылки Официальный сайт гостиницы
Putryszki

Putryszki (biał. Путрышкі; ros. Путришки) – agromiasteczko (dawniej wieś) na Białorusi, w obwodzie grodzieńskim, w rejonie grodzieńskim, w sielsowiecie Putryszki. Sąsiaduje z Grodnem. Znajduje się tu rzymskokatolicka parafia św. Kazimierza w Putryszkach oraz przystanek kolejowy Kaplica na linii dawnej Kolei Warszawsko-Petersburskiej. Historia Dawniej w województwie trockim Rzeczypospolitej Obojga Narodów. W czasach zaborów w granicach Imperium Rosyjskiego, w guberni grodzieńskiej. W latach 1921–1939 ówczesny folwark leżał w Polsce, w województwie białostockim, w powiecie grodzieńskim, w gminie Wiercieliszki. Według Powszechnego Spisu Ludności z 1921 roku zamieszkiwało tu 559 osób, 488 było wyznania rzymskokatolickiego a 71 prawosławnego. Jednocześnie 509 mieszkańców zadeklarowało polską przynależność narodową, 48 białoruską a 2 inną. Było tu 90 budynków mieszkalnych. Miejscowość należała do parafii rzymskokatolickiej w Grodnie i prawosławnej w Wiercieliszkach. Podlegała pod Sąd Grodzki i Okręgowy w Grodnie; właściwy urząd pocztowy mieścił się w Wiercieliszkach. W wyniku napaści ZSRR na Polskę we wrześniu 1939 miejscowość znalazła się pod okupacją sowiecką. 2 listopada została włączona do Białoruskiej SRR. 4 grudnia 1939 włączona do nowo utworzonego obwodu białostockiego. Od czerwca 1941 roku pod okupacją niemiecką. 22 lipca 1941 r. włączona w skład okręgu białostockiego III Rzeszy. W 1944 miejscowość została ponownie zajęta przez wojska sowieckie i włączona do obwodu grodzieńskiego Białoruskiej SRR. Od 1991 wchodzi w skład Białorusi. Przypisy Bibliografia Witold Sienkiewicz, Elżbieta Olczak: Dzieje Polski. Atlas ilustrowany. Warszawa: Demart SA, 2007. ISBN 978-83-7427-363-3. Linki zewnętrzne Putryszki (2) pow. grodzieński, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. IX: Pożajście – Ruksze, Warszawa 1888, s. 322 . Putryszki na mapie WIG
Путришки

Путришки (бел. Путры́шкі) — агрогородок в Гродненском районе Гродненской области Республики Беларусь. Административный центр Путришковского сельсовета. География Расположен в 7 км в направлении на восток от Гродно, у трассы Р145 (Гродно — Острино — Радунь — граница Литовской Республики (Дотишки)) В агрогородке находится железнодорожная станция «Каплица» на ж/д пути Гродно — Вильнюс и в 2,5 км от агрогородка станция «Аульс», в 14 км аэропорт Гродно. Через агрогородок проходит автобусное сообщения по маршруту Гродно — Озёры. История В 2010 году деревня Путришки преобразована в агрогородок. Население Численность 2019 год — 1 721 жителей Динамика 1999 год — 2073 жителей (перепись населения) 2000 год — 2 029 жителей, 705 дворов 2009 год — 1 847 жителей (перепись населения) 2019 год — 1 721 жителей (перепись населения) Инфраструктура В агрогородке имеется ГУО «Путришковская СШ», «ясли-сад агрогородка Путришки», Путришковский центр культуры, костёл Святого Казимира, 2 продовольственных магазина, лесопилка, СПК «Путришки», 6 остановочных пунктов. Также населённый пункт имеет объекты частной формы собственности: остановочный и табачный киоск, магазин автозапчастей, фирмы по производству конструкций из пластика и похоронного назначения, массажный кабинет. Достопримечательность Костёл Святого Казимира (2006). Братская могила советских воинов — Историко-культурная ценность Республики Беларусь, . Памятник землякам. Примечания Литература Путрышкі // Беларуская энцыклапедыя: У 18 т. Т. 13: Праміле — Рэлаксін / Рэдкал.: Г. П. Пашкоў і інш. — Мн. : БелЭн, 2001. — Т. 13. — С. 131. — 10 000 экз. — ISBN 985-11-0035-8. — ISBN 985-11-0216-4 (т. 13).
Gare de Polotsk

La gare de Polotsk (en biélorusse : Полацк (станцыя)) est la gare ferroviaire de Polotsk. Situation ferroviaire Histoire La gare est mentionnée en 1866 dans le projet de ligne Dina - Vitebsk puis intégré au chemin de fer Riga-Orlovskaya. Au début du XXe siècle, la ligne Bologo-Sedletskaya passe par Polotsk et en fait un grand carrefour ferroviaire. Service des voyageurs Le bâtiment construit en 1952 est à deux étages. Accueil Desserte Pour le transport de passagers vers Minsk, Vitebsk, Gomel, Riga, Moscou, Saint-Pétersbourg et Kaliningrad. Intermodalité Notes et références Voir aussi Articles connexes Liste de gares en Biélorussie. Liens externes Portail de l’Empire russe Portail du chemin de fer Portail de la Biélorussie
Połock (stacja kolejowa)

Połock (biał. Полацк; ros. Полоцк) – stacja kolejowa w miejscowości Połock, w rejonie połockim, w obwodzie witebskim, na Białorusi. Węzeł linii do Witebska, Dyneburga, Mołodeczna i Newla. Stacja została otwarta 24 maja?/5 czerwca 1866 na drodze żelaznej dynebursko-witebskiej, pomiędzy stacjami Barawucha i Goriany. Przypisy Bibliografia Станция Полоцк. railwayz.info. [dostęp 2021-06-06]. (ros.). Полоцк. Дзяржаўнага цэнтра картографа-геадэзічных матэрыялаў і даных Рэспублікі Беларусь. [dostęp 2021-06-06]. (ros.).
Полоцьк (станція)

По́лоцьк (біл. По́лацк) — головна залізнична станція Вітебського відділення Білоруської залізниці. Розташована в однойменному місті Вітебської області. До складу станції входить станція Полоцьк парк Громи. Історія Рух пасажирських поїздів через станцію Полоцьк Ризько-Орловської залізниці (на ​​той час Ризько-Дінабурзької) було відкрито 24 травня (5 червня) 1866 року. Будівля Ризько-Орловського вокзалу була кам'яною і двоповерховою: на першому поверсі розташовувалися адміністрація станції та приміщення для пасажирів (окремі для I, II та III класу), телеграф, квиткові каси, буфет і туалетна кімната для дам; на другому — квартири для начальника станції та інших працівників. Наприкінці 1910-х років відкрите сполучення залізницею Бологе — Седльці через Полоцьк. Останній став важливою вузловою залізничною станцією, тому на околиці міста було зведено другий двоповерховий залізничний вокзал — Миколаївський — теж двоповерховий, на станції Громи Миколаївської залізниці. У місто почали прибувати пасажирські поїзди з Варшави, Москви, Санкт-Петербурга та Седльців. Після 1922 року у розкладах руху поїздів з'являються Полоцьк I та Полоцьк II (сучасні станції Полоцьк та Громи відповідно), які були перейменовані після 1943 року. Згодом Ризько-Орловський вокзал декілька разів перебудовувався, під час Другої світової війни був повністю зруйнований. Повоєнну будівлю вокзалу станції Полоцьк було введено в експлуатацію лише 1952 року. Будівля двоповерхова, що складається з центральної частини і двох бічних — одноповерхових. У будівлі вокзалу розташовані квиткові каси, телеграф, зал чекання, службові приміщення і кафе. Впродовж 1966—1998 років колектив вокзалу очолювала Раїса Олександрівна Вежновець. Під її керівництвом на вокзалі були впроваджено квиткодрукуючу апаратуру системи «Експрес-3» та КР 1Ж «Символ», а також введено в експлуатацію нова будівля квиткових кас. 2002 року був завершений капітальний ремонт всього вокзального комплексу станції Полоцьк. На платформі встановлені оригінальні світильники, нові інформаційні табло «Візінформ», за допомогою яких пасажири отримують інформацію про прибуття/відправлення поїздів, послуги, що надаються на вокзалі. У будівлі вокзалу обладнані чотири каси попереднього продажу квитків та шість приміських квиткових кас. Кольорові вітражі відображають історичні місця старого міста. Влітку 2004 року почав працювати фонтан у вигляді двох лелек, що символізують гостинність і доброзичливість до мешканців та гостей міста. 6 червня 2016 року працівники Полоцького залізничного депо та Полоцької дистанції колії відсвяткували 150-річний ювілей Примітки Посилання Інформація про станцію Полоцьк на сайті railwayz.info(рос.) Історія вокзалу станції Полоцьк на сайті Білоруської залізниці (рос.) Розклад руху пасажирських поїздів по станції Полоцьк на сайті Білоруської залізниці (рос.) Романтичний залізничний вокзал. Спецпроєкт про цікаві будівлі Полоцька (фото) (рос.) Панорама
Heliga förbönskyrkan, Hančary

Heliga förbönskyrkan (belarusiska: Свята-Пакроўская царква; translitteration: Svjata-Pakrowskaja tsarkva) är en belarusisk-ortodox träkyrkobyggnad belägen i den nordöstra utkanten av staden staden Hančary, i distriktet Lidski Rajon i Hrodna voblast, i nordvästra Belarus. Kyrkan är helgad åt Guds Moders Beskydd och tillhör Lidas stift i den Belarusisk-ortodoxa kyrkan. Historik Heliga förbönskyrkan i Hančary byggdes 1774. Efter en större renovering invigdes kyrkan den 22 oktober 1878. Inventarier Under den sörre renoveringen installerades bland annat en ny ikonostas och golvet renoverades. Bilder Se även Östortodoxa kyrkor Religion i Belarus Källor Храм Пакрова Божай Маці Ганчары (hram.by) Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Heliga förbönskyrkan, Hančary.
Церковь Покрова Пресвятой Богородицы (Мильковщина)

Церковь Покрова Пресвятой Богородицы (Покровская церковь) — православный храм, расположенный в центре деревни Мильковщина в Гродненском районе Гродненской области. История и описание В начале XX века в Мильковщине, которая тогда относилась к Гродненскому уезду Гродненской губернии Российской империи, владел поместьем генерал от кавалерии Константин Антонович Ширма (1851—1913). Ширма происходил из православного дворянства соседней Минской губернии. Много лет прослужил в Санкт-Петербурге в Лейб-гвардии, возглавлял сперва Лейб-гвардии Атаманский казачий полк, а затем — одну из двух дивизий гвардейской кавалерии. В Мильковщине он решил выстроить на свои средства православный храм. Строительство храма велось в 1904—1908 годах. Его вероятным прообразом стала Церковь Иулиана Тарсийского в Царском Селе — полковой храм Кирасирского Его Величества лейб-гвардии полка, построенный в 1894—99 годах архитектором Владимиром Курицыным. Храм в Мильковщине был выстроен из кирпича в неорусском стиле. Храм пятиглавый, с куполами традиционной (луковичной) формы, двумя рядами полукруглых кокошников. Основной объём храма (четверик) исходно включён в постройку в форме креста, включающую в себя трапезную, колокольню и симметричные боковые приделы с отдельными входами. Главный вход в храм расположен под колокольней («в основании креста»). Над главным входом, на втором ярусе колокольни сохранилась архитектурно оформленная ниша для иконы. Входы в храм оформлены торжественно, в русском стиле. Окна высокие, со скруглённым верхом. Интерьер храма украшен двухъярусным резным дубовым иконостасом, который был создан на средства местных жителей — семьи Мозолевских. Освящение храма состоялось в июле 1909 года. В 1913 году генерал Ширма скончался и был похоронен на территории храма. Храм продолжал действовать вплоть до хрущёвских гонений на церковь, после чего был закрыт и превращён в зернохранилище. Однако, иконостас и многие иконы храм уцелели, будучи вывезены в село Дубно Мостовского района той же области. После Перестройки храм был возрождён и освящён. Иконостас, привезённый из Дубно, отреставрирован и занял своё прежнее место в храме. Сохранились многие иконы, престольный крест. В 2015 году, по инициативе настоятеля, рядом с храмом была воссоздана могила храмоздателя — генерала К. А. Ширмы. Примечания Комментарии Источники Литература Праваслаўныя храмы Беларусі: энцыклапедычны даведнік / А. М. Кулагін; [рэдакцыйны савет: Г. П. Пашкоў, Л. В. Календа]. — Мінск: Беларуская Энцыклапедыя, 2007. — 653 с. 2000 экз. ISBN 978-985-11-0389-4. Ссылки Храм Покрова Пресвятой Богородицы в Мильковщине. Официальный сайт. История храма.
Millennium Monument of Brest

Brest Millennium Monument (Belarusian: Помнік Тысячагоддзя Брэста, romanized: Pomnik Tysiačahoddzia Bresta) was designed by the Belarusian architect Alexei Andreyuk and sculptor Alexei Pavluchuk to commemorate the millennium of Brest, Belarus. It was erected in 2009 at the intersection of Sovietskaya Street and Gogol Street in Brest. The project was financed by the state budget and public donations. The monument presents a group of bronze statues. The angel of mercy with a cross is standing at the top of a granite column. 3 statues remember the remarkable historic personalities that are associated with Brest: Vladimir Vasilkovich, who put up a tower in the castle of the town in the 13th century, Vytautas the grand duke of Grand Duchy of Lithuania, Mikołaj "the Black" Radziwiłł in whose printing shop the first Belarusian book was printed, 3 more statues represent abstract images: warrior, mother, chronicler (who wrote apparently the Primary Chronicle). The total height is 15.1 m, the height of the angel is 3.8 m, the height of the 6 statues is 3 m. the diameter of the base is 8.6 m. In April 2011 a belt of high reliefs appeared around the monument. It depicts history-making episodes of Brest. References External links an article in Russian in "Vecherniy Brest" about assembling the monument Archived 2014-11-08 at the Wayback Machine a picture of the monument an article in Russian in "Brestkaya gazeta" about the unveiling of the monument an article in Russian about the scenes of the high reliefs Archived 2018-04-10 at the Wayback Machine, "Vecherniy Brest" of 06.04.2011 detailed information about the monument in Russian, "Vecherniy Brest" #60, July 31, 2009]
Pomnik Tysiąclecia Brześcia

Pomnik Tysiąclecia Brześcia (biał. Помнік Тысячагоддзя Брэста, ros. Памятник Тысячелетия Бреста) – został wzniesiony z okazji tysiąclecia Brześcia w starej części miasta 26 lipca 2009 na skrzyżowaniu ul. Mikołaja Gogola i ul. Sowieckiej. Konkurs na projekt pomnika odbył się w 2008 roku, z którego wyłoniono dwóch zwycięzców, architekta Aleksieja Andrejuka, oraz rzeźbiarza Aleksieja Pawluczuka, w międzyczasie zarządzono także zbieranie datków na pokrycie kosztów postawienia pomnika. Pomnik jest otoczony 6 posągami z brązu. Każda z postaci przedstawia chronologicznie różne okresy z dziejów miasta: książę Włodzimierz Wasylkowicz, wielki książę litewski Witold i Mikołaj Radziwiłł Czarny a także postacie ogólne mieszkańców: kronikarz, żołnierz, matka. Wszystkie postacie znajdują się pod osłoną Anioła Stróża. W kwietniu 2011 roku ustalono płaskorzeźbę z brązu dookoła pomnika, która przedstawia znaczne wydarzenia w dziejach miasta: legenda o założeniu miasta, budowa miasta, udział brześcian w Bitwie pod Grunwaldem, wydanie Biblii Brzeskiej, obrona Twierdzy Brzeskiej w 1941 roku, podbój kosmosu. Wszystko osadzone jest na cokole, wykonanym z granitu, sprowadzonego z miejscowości Mikaszewicze z południa Białorusi. Całkowita wysokość pomnika wynosi 15 metrów. Przypisy Linki zewnętrzne artykuł „Историческая память в граните и бронзе”. bsa.by. [zarchiwizowane z tego adresu (2016-03-06)]. artykuł w gazecie «Брестская газета» o inauguracji pomnika. b-g.by. [zarchiwizowane z tego adresu (2016-05-10)]. zdjęcie pomnika informacja w gazecie «Вечерний Брест» 31.07.2009. vb.by. [zarchiwizowane z tego adresu (2012-04-26)].
Памятник Тысячелетия Бреста

Памятник Тысячелетия Бреста находится в Бресте, на пересечении ул. Гоголя и ул. Советской в старой части города. Возведён в 2009 году за счёт пожертвований горожан и средств города. Общая высота 15 метров. Авторы: архитектор Алексей Андреюк, скульптор Алексей Павлючук. Посвящён Тысячелетию Бреста. Памятник задуман как модель города, выраженная в исторических образах (князь Владимир Василькович, великий князь Литовский Витовт, а также Николай Радзивилл Чёрный) и в обобщенных образах жителей города (летописец, солдат, мать). Все фигуры размещены под покровом Ангела-хранителя. В апреле 2011 года был установлен круговой горельеф общей площадью 11 м². На нём нашли отражение 6 исторических сюжетов: легенда об основании города, строительство города, участие берестейцев в Грюнвальдской битве, издание Берестейской Библии, оборона Брестской крепости 1941 года, освоение космоса. Отливка из бронзы осуществлена ООО «Литейный двор» (Минская область). Летом 2011 года красочная ограда в стиле модерн завершила архитектурный ансамбль памятника. Открытие памятника ознаменовалось неприятным курьезом — в общей сложности в надписях на памятнике авторами было сделано 75 орфографических ошибок. Примечания Ссылки Статья «Историческая память в граните и бронзе» на сайте Белорусского союза архитекторов Фото памятника Подробная информация о памятнике, газета «Вечерний Брест», #60,31.07.2009 Видео из новостей БТ1 7 Сентября 2019 "Город-юбиляр. Брест празднует 1000-летие" Архивная копия от 15 декабря 2019 на Wayback Machine