NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Ozero Beloje (sjö i Belarus, Brests voblast, lat 51,82, long 23,71)

Ozero Beloje (ryska: Озеро Белое) är en sjö i Belarus. Den ligger i voblasten Brests voblast, i den västra delen av landet, 400 km sydväst om huvudstaden Minsk. Ozero Beloje ligger 148 meter över havet. Arean är 0,29 kvadratkilometer. Den sträcker sig 0,8 kilometer i nord-sydlig riktning, och 0,6 kilometer i öst-västlig riktning. I omgivningarna runt Ozero Beloje växer i huvudsak blandskog. Runt Ozero Beloje är det ganska tätbefolkat, med 166 invånare per kvadratkilometer. Kommentarer Källor
Святцо

Святцо́ (бел. Свя́тца) — озеро в Браславском районе Витебской области. Относится к бассейну реки Друйка. Расположено в пригороде Браслава с северной стороны рядом с озером Бережа. Входит в группу Браславских озер и находится на территории Национального парка «Браславские озера». Описание Площадь зеркала озера составляет 0,29 км². Длина 0,74 км, наибольшая ширина 0,59 км. Длина береговой линии 2,07 км. Максимальная глубина 4,1 м, средняя 2,6 м. Объём воды 0,76 млн м³. Площадь водосбора 4,1 км². Озеро располагается в преимущественно равнинной местности, местами болотистой, поросшей лесом и кустарниками. На юге наблюдается холмистость. Святцо имеет заболоченную пойму. Наибольшие глубины по центру, ближе к северному берегу. У озера подпрудная котловина с низкими склонами. Пойма шириной 5-70 м. Дно плоское. Прибрежная зона преимущественно песчаная. Соединено ручьем с озером Бережа на западе и Загноек — на севере. В результате антропогенного фактора озеро Святцо имеет следы загрязнений. В озере обитают карась, линь, лещ, щука, плотва, окунь и другая рыба. Организовано платное любительское рыболовство. Озеро относится к республиканским рыболовным угодьям с классом карасёво-линёвый водоём. Примечания
Domek myśliwski w Homlu

Domek myśliwski w Homlu, zwany też domem Lisowskiego lub dworem Kruszewskich (biał. Паляўнічы домік ў Гомелі, ros. Охотничий домик в Гомеле) – zabytkowy pałacyk pochodzący z XIX wieku znajdujący się w Homlu przy ul. Puszkina 32, siedziba muzeum regionalnego. Historia Dom zbudowano jako zimową rezydencję hrabiego Rumiancewa w 1820. Po tym jak S. Rumiancew przegrał w latach trzydziestych XIX wieku część dóbr homelskich pałacyk przeszedł w ręce Iwana Paskiewicza. Dwadzieścia lat później ponownie zmienił właściciela – syn Iwana Fiodor podarował obiekt swojemu przyjacielowi Wincentemu Kruszewskiemu. W II połowie XIX wieku domek myśliwski znajdował się w posiadaniu rodziny Lisowskich – ostatnią jego właścicielką przed rewolucją październikową była wywodząca się z tego rodu Irena Hołyńska. W czasach radzieckich obiekt mieścił okręgową radę ochrony zabytków. Architekt nadał pałacykowi styl empire. Fasadę budynku zdobi sześciokolumnowy portyk, nad którym znajduje się taras. W górnej części domku uwagę przykuwa mansardowe okno oraz attyka. Wewnątrz zachowały się trzy kaflowe piece. Niegdyś w pałacyku znajdował się pochodzący z połockiego kolegium jezuitów portret Stefana Batorego (po 1920 przekazany Zamkowi Królewskiemu). Przypisy Bibliografia red. A. A. Voinau [et al.], „Architektura Belarusi: encyklapedyčny davednik”, Mińsk 1993 Celeš Vâčka, „Garady Belarusì na starych paštoŭkach”, Mińsk 1998
Grodno Hydroelectric Power Station

Grodno Hydroelectric Power Station is a run-of-the-river hydroelectric power station on the Neman River, about 8 kilometres (5.0 mi) east of Grodno in Belarus. Construction on the 17 megawatts (23,000 hp) power station began in 2008 and it became operational on 1 September 2012. It is the largest hydroelectric power station in Belarus. References External links
Гродненская ГЭС

Гродненская ГЭС — одна из крупнейших гидроэлектростанций в Белоруссии недалеко от Гродно (вблизи пос. Береговой) на реке Неман. Введена в действие в сентябре 2012 года. Тип станции — русловая ГЭС. Напор — 7,0 метров. Установленная мощность — 17 МВт. Имеет пять генераторов, каждый из которых способен работать с мощностью в 3,4 МВт. Мощность генераторов задаётся в зависимости от уровня воды и колеблется в течение года. Характерной особенностью гидроузла Гродненской ГЭС является то, что при его эксплуатации практически полностью сохраняется расходный режим реки, так как станция работает только на бытовом стоке (без регулирования расхода воды в реке) с постоянным уровнем воды в водохранилище. Работу станции обеспечивают 16 человек. Стоимость строительства оценивается[кем?] в 118,4 млн американских долларов. Возведение гидроэлектростанции велось в рамках государственной программы инновационного развития Белоруссии на 2011—2015 годы. История В 2003 году на заседании Президиума Совета Министров Республики Беларусь было принято решение о строительстве Гродненской ГЭС. Строительство ГЭС началось в мае 2008 года. На строительство ГЭС было затрачено 79,5 млрд. белорусских рублей. Поставщик основного гидроэнергетического оборудования (турбины, генераторы, мультиплексы, системы управления) — чешская компания Mavel. В 2007 году место строительства ГЭС использовалось для съёмок батальных сцен фильма «Чаклун и Румба». 14 ноября 2014 года Гродненскую ГЭС посетил Президент Республики Беларусь А. Г. Лукашенко. Примечания
Гродненська ГЕС

Гродненська ГЕС — гідроелектростанція в Білорусі неподалік від Гродно на річці Німан. Введена в дію у вересні 2012 року. Тип станції — руслова. Напір — 7,0 метрів. Встановлена ​​потужність — 17 МВт. Має п'ять генераторів, кожен з яких здатен працювати з потужністю в 3,4 МВт. Потужність генераторів задається в залежності від рівня води і коливається протягом року. Характерною особливістю гідровузла Гродненської ГЕС є те, що при його експлуатації практично повністю зберігається видатковий режим річки, оскільки станція працює тільки на побутовому стоці (без регулювання витрати води в річці) з постійним рівнем води у водосховищі. Роботу станції забезпечують 16 чоловік. Вартість будівництва оцінюється в $ 118 400 000. Зведення гідроелектростанції велося в рамках державної програми інноваційного розвитку Білорусі на 2011—2015 роки. У 2003 на засіданні Президії Ради Міністрів Республіки Білорусь було прийнято рішення про будівництво Гродненської ГЕС. Будівництво ГЕС почалося в травні 2008. Постачальник основного гідроенергетичного обладнання (турбіни, генератори, мультиплекси, системи управління) — чеська компанія Mavel. Примітки Посилання Гродненська ГЕС [Архівовано 28 липня 2018 у Wayback Machine.]//Укргідропроект
Мінське суворовське військове училище

Мінське суворовське військове училище (біл. Мінскае сувораўскае ваеннае вучылішча, рос. Минское суворовское военное училище) — білоруський державний середній спеціалізований навчальний заклад (входить до складу Міністерства оборони Республіки Білорусь) з військово-професійним напрямком навчання та виховання, призначений для підготовки суворовців для вступу у вищі навчальні заклади та подальшої військової або іншої державної служби, розташований у столиці країни місті Мінську. Центральний корпус Мінського суворовського військового училища розташований неподалік від центральної частини Мінська за адресою: вул. Максима Богдановича, буд. 29, м. Мінськ (Республіка Білорусь). Суворовське училище в Мінську було засноване 1953 року з метою виховання дітей радянських вояків та партизанів німецько-радянської війни, а також дітей-сиріт, батьки яких загинули від рук гітлерівців. Перший випуск училища відбувся в 1956 році. Як і в Україні та Росії, суворовське училище в столиці Білорусі в теперішній час (2000-ні) лишається престижним закладом освіти для підлітків. У 2007/2008-му навчальному році на перший курс до училища прийнято 103 курсанти. Термін навчання зараз становить 5 років. Начальник училища (станом на кінець 2009 року) — генерал-майор Микола Віталійович Скобелєв (біл. Мікалай Вітальевіч Скобелеў). Джерело-посилання Вікісховище має мультимедійні дані за темою: Мінське суворовське військове училище Загальна інформація про Мінське суворовське військове училище (біл.) на Вебсторінка Мінського суворовського військового училища (біл.) (рос.) (англ.) // Міністерство оборни Р-ки Білорусь Мінське суворовське військове училище [Архівовано 13 вересня 2011 у Wayback Machine.] на www.minsk-old-new.com («Мінськ старий і новий. Мінськ у фотографіях.», + інфо) [Архівовано 2 лютого 2013 у Wayback Machine.] (рос.) Сайт випускників Мінського суворовського військового училища [Архівовано 1 лютого 2010 у Wayback Machine.] Неофіційне представництво, форум Мінського суворовського військового училища [Архівовано 15 березня 2010 у Wayback Machine.] Мінське суворовське військове училище на wikimapia.org [Архівовано 27 січня 2011 у Wayback Machine.]
Дружба народов (ГЭС)

ГЭС «Дружба народов» (Дрисвятская ГЭС) — бывшая малая гидроэлектростанция в Браславском районе Витебской области. Расположена на реке Прорве между озёрами Ставок и Оболе. 21 ноября 1951 года в деревне Дрисвяты прошло собрание представителей трёх соседних колхозов: имени Молотова Видзовского района БССР, имени Мицкевича Дукштаского района ЛитССР и имени Свердлова Гривского района ЛатССР, на котором было принято решение о строительстве общими силами межколхозной ГЭС. Закладка, ход строительства и торжественный пуск в эксплуатацию освещались советскими СМИ — от районных газет до центральной «Правды», а также в газетах некоторых других социалистических стран. Стройке посвящались стихотворения, поэмы, киноленты, даже оперетта (роман «Когда сливаются реки» Петруся Бровки, «Поэма братства» Эдуардаса Межелайтиса, оперетта «В стороны голубых озёр» Жилинского и другие произведения). Дрисвяты планировалась сделать образцовой деревней. 19 июля 1953 года состоялось торжественное открытие ГЭС «Дружба народов» в присутствии 20 тыс. человек и правительственных делегаций трёх союзных республик. Перед зданием ГЭС был установлен бронзовый памятник И.В. Сталину (который вскоре был демонтирован в порядке борьбы с культом личности). В настоящее время ГЭС не эксплуатируется и сохраняется в законсервированном состоянии. Примечания
Зельвенская ГЭС

Зельвенская ГЭС — малая гидроэлектростанция в Беларуси на реке Зельвянка, на сбросе водохранилища Зельва. Введена в эксплуатацию в декабре 2006 года. Установленная мощность 150 кВт, ежегодная выработка электроэнергии в средний по водности год около 0,5 млн кВт⋅ч.
Лосский замок

Лосский замок — деревянное оборонительное сооружение, существовавшее в XIV—XVIII веках на природном возвышении между притоками Березины Козловкой и Вересовкой в местечке Лоск Воложинского района Минской области. Описание Сохранившийся инвентарь замка от 1621 года свидетельствует, что замок состоял из 10 трёхъярусных башен, соединённых срубными стенами-городнями. Входом в крепость служила двухъярусная башня с воротами, оборудованными герсой. Городни сверху были оборудованы боевыми галереями, с бойницами и обламами, накрытыми двухскатной крышей из дранки. Замок стоял на кольцевом земляном валу. Внутри него располагались два двухъярусных дворца. Один из них, построенный в эпоху ренессанса, имел башню с башенными часами. На первом этаже имелось 9 жилых помещений с печами, выложенными из кафеля и две кладовые. На втором, окружённом открытой галереей — гостиная, 2 светлых парадных комнаты, спальная комната и три кладовые. Во втором дворце насчитывалось 42 помещения. Вблизи от въездной башни находилась кухня. За стенами замка размещались баня и пивоварня. Сохранилось замковое городище на юго-восточной окраине д. Лоск. Его основание имеет овальную форму, размером 75×160 м, высота 12—15 м, склоны замковой горы оплыли, Археологические исследования проводили Л. Алексеев (1956), Я. Зверуго (1985). Археологические раскопки вели в 1987 г. З. Позняк и М. Чернявский, в 1988—1989 гг. З. Позняк и Г. Саганович, в 1990 г. Г. Саганович и Ю. Бохан, в 1991 г. Ю. Бохан. В 1990 и 1991 гг. в раскопках принимали участие студенты строительного отряда и клуба «Нашчадкі» («Потомки») Минского государственного педагогического института имени М. Горького. Исследовано около 400 м², культурный пласт 1-2 м. Итоги археологического исследования замка были обобщены в кандидатской диссертации и монографии Ю. Бохана. Примечания Литература Бохан Ю. М. Мястэчкі і працэсы ўрбанізацыі на землях Беларусі ў XV—XVIII стст. / Ю. М. Бохан; уклад. М. А. Волкаў. — Мінск : Беларуская навука, 2018. — 292 с. : іл., 2-е выд. Мінск: Беларуская навука, 2020. Ткачоў М. А., Якімовіч Ю. А. Ло́скі за́мак // Беларуская энцыклапедыя: У 18 т. Т. 9: Кулібін — Малаіта (бел.) / Рэдкал.: Г. П. Пашкоў і інш. — Мінск: БелЭн, 1999. — С. 348. — 10 000 экз. — ISBN 985-11-0155-9. Вялікае Княства Літоўскае. Энцыклапедыя у 3 т. (бел.). — Мінск: БелЭн, 2005. — Т. 2: Кадэцкі корпус — Яцкевіч. — 788 с. — ISBN 985-11-0378-0.
Лоський замок

Лоський замок — фортифікаційна споруда у містечку Лоськ у Великому Князівстві Литовському (сучасне село Лоск, Воложинський район). Існував у XIV-XVIII ст. на природному пагорбі, між річками Козлівка і Верасівка (притоки Березини). Замок мав дерев'яні укріплення у вигляді зрубних стін та бойових веж, які стояли по колу на земляному валу. Згідно з інвентарем 1621 р., було 10 триярусних веж та двоярусна вежа-брама, яку закривали браму та герсу. У місті були бойові галереї з бійницями та заборолами, та вкриті гонтовою дранкою. На дитинці стояли 2 двоярусні палаци . Один із них був побудований у стилі ренесансу, який завершувався годинниковою вежею. На першому поверсі навколо залу було 9 житлових кімнат із візерунковими кахельними печами та 2 коморами, на другому поверсі, оточеному відкритою галереєю, навколо вітальні — 2 вітальні, житлова кімната, 3 комори. Другий палац мав 42 різні кімнати. Біля надбрамної вежі була кухня. За стінами замку були лазня та пивоварня. Збережений замок на південно-східній околиці містечка Лоськ. Місце його овальне, розміром 75×160 м, заввишки 12-15 м, схили замкової гори осунулися. Обстежував у 1956 р. Л. Алексєєв, у 1985 р. Я. Зверуго, розкопки проводились у 1987 р. 3. Позняком та М. Чернявським, у 1988-89 рр. З. Позняк та Г. Саганович, у 1990 р. Г. Саганович та Ю. Бохан, у 1991 р. Ю. Бохан. У 1990 та 1991 роках. У розкопках взяли участь студенти будівельного загону та клубу «Нащадки» Білоруського державного педагогічного університету імені Максима Танка. Близько 400 м² досліджується культурний шар 1 — 2 м. Результати археологічних досліджень були узагальнені в кандидатській дисертації та монографії Ю. Бохана. Примітки Література Бохан Ю. М. Міста та процеси урбанізації на землях Білорусі в XV—XVIII ст. / Ю. М. Бохан ; шлях. М. А. Волков. — Мінськ: Беларуська наука, 2018. — 292 с. : іл., 2-ге вид. Мінськ: Білоруська наука, 2020. Ткачов М. А., Якімович Ю. А. Замок Лоскі // Беларуская энцыклапедыя: У 18 т. Т. 9: Кулібін — Малаіта / Рэдкал.: Г. П. Пашкоў і інш. — Мн. : БелЭн, 1999. — Т. 9. — 560 с. — 10 000 екз. — ISBN 985-11-0035-8. — ISBN 985-11-0155-9 (т. 9). т Беларуская энцыклапедыя: У 18 т. Т. 9: Кулібін — Малаіта / Рэдкал.: Г. П. Пашкоў і інш. — Мн. : БелЭн, 1999. — Т. 9. — 560 с. — 10 000 екз. — ISBN 985-11-0035-8. — ISBN 985-11-0155-9 (т. 9). Т.Беларуская энцыклапедыя: У 18 т. Т. 9: Кулібін — Малаіта / Рэдкал.: Г. П. Пашкоў і інш. — Мн. : БелЭн, 1999. — Т. 9. — 560 с. — 10 000 екз. — ISBN 985-11-0035-8. — ISBN 985-11-0155-9 (т. 9). — С. 348. Ткачоў М. Глянцевий замок / / Велике князівство Литовське: Енциклопедія . Через 3 т. / Ред.: Г. П. Пашков (Гал. Ред.) Тощо; жиру. З. Е. Герасимович. — Мн. : Білоруська енциклопедія, 2005. — Т. 2: Кадетський корпус — Яцкевич. — С. 218. — 792 s. — ISBN 985-11-0378-0 (т. 2), ISBN 985-11-0315-2.
Monaster św. Mikołaja w Homlu

Monaster św. Mikołaja (biał. Свята-Мікольскі мужчынскі манастыр, ros. Свято-Никольский мужской монастырь) – prawosławny klasztor męski w Homlu, należący do Rosyjskiej Cerkwi Prawosławnej. Założony 8 grudnia 1994. Główna świątynia monastyru – cerkiew św. Mikołaja – została zbudowana w 1904 ze środków magnatów kolejowych. Oprócz niej na terenie monasteru znajduje się cerkiew św. Dionizego (zbudowana w latach 2002–2004). W 2004 zabudowania monasterskie przeszły gruntowną rekonstrukcję. Linki zewnętrzne Strona monasteru ros.
Никольский монастырь (Гомель)

Нико́льский монасты́рь (Свя́то-Нико́льский монасты́рь, Гомельский во имя святителя Николая Чудотворца мужской монастырь) — мужской монастырь Гомельской епархии Белорусской православной церкви, расположенный в Гомеле. Главный храм монастыря — Свято-Никольский храм, основанный в 1904 году по благословению Иоанна Кронштадтского на средства железнодорожников. Монастырь основан в 1994 году. Реконструирован в 2004 году. Кроме главного храма в монастыре имеется надвратная церковь св. Дионисия Радонежского. Святыни монастыря: мироточивая икона святителя Николая, икона праведного Иоанна Кормянского с частицей мощей. В 2005 году в Монастыре проживали 24 насельника (2 архимандрита, 2 игумена, 9 иеромонахов, 4 иеродиакона, 2 монаха, 5 послушников). Монастырь придерживается устава Троице-Сергиевой лавры. В обители поют неусыпаемую Псалтирь. Подворье монастыря с храмом в честь Смоленской иконы Божией Матери расположено в деревнях Терюха и Терешковичи. Работают библиотека и воскресная школа для детей и взрослых. Примечания Литература Савва (Мажуко), игум. Гомельский во имя святителя Николая Чудотворца мужской монастырь // Православная энциклопедия. — М., 2006. — Т. XII : Гомельская и Жлобинская епархия — Григорий Пакуриан. — С. 22. — 39 000 экз. — ISBN 5-89572-017-X. Грищенко И. А., Юрис С. А. Деятельность Никольского монастыря в Гомеле: миссионерство, благотворительность, просвещение // 1030-летие Православия на белорусской земле : материалы VIII Туровских епархиальных образовательных чтений: в 2 ч., Мозырь, 29 октября 2021 года — 29 2022 года / редкол.: Т. Н. Сыманович, М. М. Щербин, Л. В. Гавриловец [и др.]. Часть 1. — Мозырь: Туровская епархия, 2022. — С. 61-64. Ссылки http://piligrim.by/content/view/402/505/ Архивная копия от 21 апреля 2017 на Wayback Machine
Pierabroddzie

Pierabodzie (or Pierabroddzie) (Belarusian: Пераброддзе) is a village in Belarus, in the Braslaw District (administratively in the Miory district), in the Vitebsk region; it is 19 km east of Braslav. Pierabroddzie have the Orthodox parish church of St. George the Conqueror and the Roman Catholic church of the Sacred Heart of Jesus. History The royal city was located at the end of the 18th century in the Braslaw starosty, in the Braslaw county, and the Vilnius voivodeship. City law was granted by Stanisław August Poniatowski in 1792, pursuant to the privilege of Sigismund II Augustus from 1571, where the existence of the town of Przebrodzia was proven. The faithful belonged to the Roman Catholic parish and Orthodox in Nowy Pohost. The town was subordinate to the District Court in Drui and the District Court in Vilnius; the proper post office was located in Nowy Pohost. As a result of the Soviet attack on Poland in September 1939, the town came under Soviet occupation. On November 2, it was incorporated into the Belarusian SSR. From June 1941, under German occupation. In 1944, the town was re-occupied by Soviet troops and incorporated into the BSSR. References
Przebrodzie (Białoruś)

Przebrodzie (biał. Пераброддзе) – wieś na Białorusi, na Pojezierzu Brasławskim, nad jeziorem Dryświaty, 19 km na wschód od Brasławia. Administracyjnie w obwodzie witebskim i rejonie miorskim. Znajdują się tu parafialna cerkiew prawosławna pw. św. Jerzego Zwycięzcy oraz kościół rzymskokatolicki pw. Najświętszego Serca Pana Jezusa. Historia Miasto królewskie położone było w końcu XVIII wieku w starostwie grodowym brasławskim w powiecie brasławskim województwa wileńskiego. Prawo miejskie nadał Stanisław August Poniatowski w 1792 roku, na mocy przywileju Zygmunta II Augusta z 1571 roku, gdzie udowodniono istnienie miasta Przebrodzia. W czasach zaborów miasteczko w powiecie dzisieńskim, w guberni wileńskiej Imperium Rosyjskiego. W latach 1921–1945 miasteczko leżało w Polsce, w województwie wileńskim, w powiecie dziśnieńskim, od 1926 roku w powiecie brasławskim, w gminie Przebrodzie, a następnie w gminie Nowy Pohost. Według Powszechnego Spisu Ludności z 1921 roku zamieszkiwało tu 376 osób, 69 było wyznania rzymskokatolickiego, 268 prawosławnego, 20 staroobrzędowego a 19 mojżeszowego. Jednocześnie 31 mieszkańców zadeklarowało polską, 339 białoruską a 6 rosyjską przynależność narodową. Były tu 83 budynki mieszkalne. W 1931 w 93 domach zamieszkiwały 472 osoby. Wierni należeli do parafii rzymskokatolickiej i prawosławnej w Nowym Pohoście. Miejscowość podlegała pod Sąd Grodzki w Drui i Okręgowy w Wilnie; właściwy urząd pocztowy mieścił się w Nowym Pohoście. W wyniku napaści ZSRR na Polskę we wrześniu 1939 miejscowość znalazła się pod okupacją sowiecką. 2 listopada została włączona do Białoruskiej SRR. Od czerwca 1941 roku pod okupacją niemiecką. W 1944 miejscowość została ponownie zajęta przez wojska sowieckie i włączona do Białoruskiej SRR. Od 1991 w składzie niepodległej Białorusi. Urodzeni w Przebrodziu Czesława Ohryzko-Włodarska – polski historyk; archiwistka, pracownica Archiwum Państwowym w Łodzi, członkini Naczelnej Dyrekcji Archiwów Państwowych. Uwagi Przypisy Linki zewnętrzne Przebrodzie na stronie internetowej radzima.org Przebrodź, miasteczko, powiat dzisieński, gmina Przebrodź, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. IX: Pożajście – Ruksze, Warszawa 1888, s. 125 .
Перебродье

Перебродье (бел. Перабро́ддзе) — деревня в Миорском районе Витебской области Белоруссии. Административный центр Перебродского сельсовета. Население — 154 человека (2019). География Деревня находится в 15 км к западу от Миор. Через Перебродье проходит автодорога Р14 Полоцк — Браслав на участке Миоры — Иказнь. Ближайшая железнодорожная станция Миоры (в Миорах). Гидрография Перебродье расположено на узком перешейке между озёрами Обстерно и Нобисто (принадлежат бассейну реки Вята). Озёра соединяет короткая протока длиной в несколько сот метров на северной окраине деревни. В деревне мост автодороги над протокой между озёрами. Восточнее Перебродья лежат обширные заболоченные участки, известные как «болото Мох», на территории которых образован гидрологический заказник Болото Мох. Геральдика Указом Президента Республики Беларусь № 277 от 2 июня 2009 года утверждены герб и флаг деревни Перебродье. История Перебродье — старинное рыбацкое поселение между двумя озёрами. В письме Сигизмунда Августа от 22 февраля 1571 года, где Перебродье именуется городом. Существует подтверждение 1792 года об обладании Перебродьем Магдебургским правом. Несмотря на права, дарованные местечку, оно развивалось медленно. В 1790 году здесь насчитывалось 23 дома и чуть более 160 жителей. В 1782 году владелец Перебродья Ю. Косковский построил деревянную униатскую церковь святого Юрия (не сохранилась), при ней существовала школа с 38 учениками. В результате второго раздела Речи Посполитой (1793) Перебродье оказалось в составе Российской империи. В XIX Сенат подтвердил городские права поселения. В середине 60-х годов XIX века здесь насчитывалось 294 жителя, в 1882 году 350 жителей, в это время Перебродье являлось волостным центром. В 1905 году в Перебродской волости Дисненского уезда Виленской губернии. В 1911 году закончено строительство деревянной православной церкви св. Георгия. По Рижскому мирному договору (1921 года) Перебродье попало в состав межвоенной Польской Республики, где входило в Браславский повет Виленского воеводства. В 1933 году построен деревянный костёл Сердца Иисуса. С 1939 г. Перебродье в составе БССР, статус понижен до деревни. Центр сельсовета и колхоза. Население 2009 год — 233 жителя Культура Музейный уголок «Мацейкавы рамёствы» Достопримечательности Деревянная православная Георгиевская церковь (1911). Деревянный католический храм Сердца Иисуса (1933). Каменные кресты. Перебродский валун-следовик. Расположен в 0,75 км от северной оконечности д. Перебродье. Волчья Гора — высшая точка Браславской гряды —210,9 м над уровнем моря. Является также наивысшей точкой Миорского района. Расположен в 6 км на северо-запад от д. Перебродье. Рядом расположен гидрологический заказник «Болото Мох». Галерея Примечания Ссылки Перебродье на сайте radzima.org Przebrodź, miasteczko, powiat dzisieński, gmina Przebrodź // Słownik geograficzny Królestwa Polskiego i innych krajów słowiańskich (пол.) / pod redakcyą Filipa Sulimierskiego, Bronisława Chlebowskiego, Władysława Walewskiego. — Warszawa: Druk «Wieku», 1888. — Т. IX. — 960 s. — S. 125.