NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Вязинка (Молодечненски район)

Вязинка (на беларуски: Вязынка, на руски: Вязинка) е село, разположено в централната част на Беларус, в Молодечненски район, Минска област. Населението на селото през 1997 година е 428 души. География Селото е разположено на 40 км северозападно от столицата Минск. Личности Във Вязинка е роден писателят Янка Купала (1882-1942). През 1972 г. в селото е създаден мемориален резерват, включващ родната къща и паметник на Купала.
Wiazynka (rejon mołodecki)

Wiazynka (biał. i ros. Вязынка) – wieś na Białorusi, w rejonie mołodeczańskim obwodu mińskiego, w sielsowiecie Radoszkowice, nad rzeką o tej samej nazwie. Znajduje się tu przystanek kolejowy Wiazynka na linii Mińsk – Mołodeczno. Historia W czasach zaborów folwark w gminie Radoszkowice, w powiecie wilejskim, w guberni wileńskiej Imperium Rosyjskiego. W 1866 roku liczył 47 w 1 domu. W latach 1921–1945 folwark a następnie majątek leżał w Polsce, w województwie wileńskim, w powiecie wilejskim, od 1927 roku w powiecie mołodeckim, w gminie Raków, a następnie w gminie Radoszkowice. Według Powszechnego Spisu Ludności z 1921 roku zamieszkiwało tu 14 osób, 10 było wyznania rzymskokatolickiego, 3 prawosławnego a 1 ewangelickiego. Jednocześnie wszyscy mieszkańcy zadeklarowali polską przynależność narodową. Były tu 2 budynki mieszkalne. W 1931 w 3 domach zamieszkiwały 44 osoby. Wierni należeli do parafii rzymskokatolickiej i prawosławnej w Dubrowej. Miejscowość podlegała pod Sąd Grodzki w Krasnem i Okręgowy w Wilnie; właściwy urząd pocztowy mieścił się w Radoszkowicach. W wyniku napaści ZSRR na Polskę we wrześniu 1939 miejscowość znalazła się pod okupacją sowiecką. 2 listopada została włączona do Białoruskiej SRR. Od czerwca 1941 roku pod okupacją niemiecką. W 1944 miejscowość została ponownie zajęta przez wojska sowieckie i włączona do Białoruskiej SRR. W 1882 roku urodził się tu Janka Kupała. Od 1972 roku znajduje się tu jego muzeum, w tym dom rodzinny oraz pomnik. W dwudziestoleciu międzywojennym Wiazynka była miejscowością nadgraniczną przy granicy ze Związkiem Sowieckim. Uwagi Przypisy Linki zewnętrzne Wiazynka (2 al. 3), [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. XIII: Warmbrun – Worowo, Warszawa 1893, s. 277 .
В'язинка (Молодечненський район)

В'я́зинка (біл. Вя́зынка) — село у Молодечненському району Мінської області Білорусі, на річці В'язинка, за 40 км від міста Молодечно і за 38 км від Мінська. З 1972 року Купаловський меморіальний заповідник «В'язинка», на території якого знаходиться будинок, де народився Янка Купала, пам'ятник поету роботи скульптора 3. І. Азгура, сад. У будинку поета знаходиться філіал літературного музею Янки Купали у Мінську. Джерела «Гарады і вёскі Беларусі: Энцыклапедыя ў 15 тамах» Т.8, кн. 1. Мінская вобласьць. Рэдкалегія: Т. У. Бялова (дырэктар) і інш. — Мн.: БелЭн, 2010. — 736 с.: іл. ISBN 978-985-11-0302-3. «Гарады і вёскі Беларусі: Энцыклапедыя ў 15 тамах» Т.8, кн. 2. Мінская вобласьць. Рэдкалегія: Т. У. Бялова (дырэктар) і інш. — Мн.: БелЭн, 2011. — 464 с.: іл. ISBN 978-985-11-0554-6. «Гарады і вёскі Беларусі: Энцыклапедыя ў 15 тамах» Т.8, кн. 3. Мінская вобласьць. Рэдкалегія: Т. У. Бялова (дырэктар) і інш. — Мн.: БелЭн, 2012. — 624 с.: іл. ISBN 978-985-11-0636-9. Посилання Вебресурс Молодечненського району [Архівовано 9 червня 2013 у Wayback Machine.] Каталог сіл Молодечненського району [Архівовано 4 липня 2013 у Wayback Machine.]
Woutschyn

Woutschyn (belarussisch Воўчын, russisch Волчин) ist ein Dorf im Selsawet Woutschyn, Rajon Kamjanez, Breszkaja Woblasz, Belarus und administratives Zentrum der Verwaltungseinheit Selsawet Woutschyn. Das Dorf liegt am Fluss Pulwa, dem rechten Zufluss des Bugs. Woutschyn war der Geburtsort des letzten Königs von Polen und Großfürsten von Litauen Stanislaus II. August Poniatowski, wo er am 17. Januar 1732 zur Welt kam. Zu den bekanntesten Sehenswürdigkeiten zählen die katholische Kirche der Heiligen Dreifaltigkeit, die orthodoxe St.-Nikolaus-Kirche und die Kapelle des Heiligen Uladsimir. Im Zweiten Weltkrieg wurde Woutschyn stark zerstört. Am Rande des Dorfes befindet sich ein Denkmal für die im Jahre 1942 durch deutsche Truppen ermordeten jüdischen Zivilisten. Insgesamt 350 Juden aus den Dörfern Woutschyn und Tscharnautschyzy wurden hier erschossen. Weblinks globustut.by: Woutschyn, Bilder Radzima.org: Woutschyn, Bilder
Vowchyn

Vowchyn (Belarusian: Во́ўчын, romanized: Voŭčyn; Russian: Во́лчин, romanized: Volchin; Ukrainian: Во́вчин, romanized: Vovchyn; Polish: Wołczyn; Lithuanian: Vaučinė) is a village in Kamyenyets District, Brest Region, Belarus. It is the birthplace of the last king of Poland, Stanisław August Poniatowski. History The village was mentioned in chronicles as early as the 16th century. It was a privately owned village of the Polish–Lithuanian Commonwealth. The village changed owners many times, in the 17th and 18th centuries it belonged to the Gosiewski, Sapieha, Flemming, Czartoryski and Poniatowski families. In 1720, Vowchyn came into the possession of Stanisław Poniatowski, father of the last King of Poland Stanisław August Poniatowski, born here in 1732. In the early 18th century, a palace complex was built in Vowchyn by Prince Fryderyk Michał Czartoryski. The only standing remains is the 1729 Chapel of the Holy Trinity, which in Soviet times was used as a fertilizer warehouse. In 1761, Prince Adam Kazimierz Czartoryski and Izabela Czartoryska got married in Vowchyn. In interwar Poland, Vowchyn was the seat of Gmina Wołczyn, located in the Brześć County, Polesie Voivodeship. In 1938, the remains of Stanisław August Poniatowski were moved to the Holy Trinity Chapel from St. Catherine's Church in Saint Petersburg. When the town was annexed by the Soviet Union during the invasion of Poland in September 1939, the tomb was despoiled and destroyed. The church was recently renovated. In 1995 the king's remains were moved to St. John's Cathedral in Warsaw. Notable people Wincenty Korwin Gosiewski (ca.1620–1662), Polish general Stanisław August Poniatowski (1732–1798), last king of Poland. Zygmunt Vogel (1764–1826), Polish painter See also Vowchyn Ghetto Notes References External links (in Polish) Wołczyn in the Geographical Dictionary of the Kingdom of Poland (1893) (in English) Andrea Simon "Bashert: A Granddaughter’s Holocaust Quest", University Press of Mississippi, Jackson, 2002 ISBN 1-57806-481-3; summary and reviews
Vowchyn

Vowchyn (en biélorusse : Воўчын) est un village du Raïon de Kamianets, Voblast de Brest, Biélorussie. C'est le village natal de Stanisław August Poniatowski, Wincenty Korwin Gosiewski, et Zygmunt Vogel (en). Portail de la Biélorussie
Voŭčyn

Voŭčyn (in bielorusso Воўчын?; in polacco Wołczyn; in russo Волчин?, Volčin) è un villaggio della Bielorussia. Il comune fa parte del distretto di Kamjanec, nella regione di Brėst. Geografia fisica Il paese si trova a breve distanza dal confine con la Polonia verso Biała Podlaska, presso le rive del fiume Bug. Tra le città più vicine vi sono Vysokae, Brėst e Terespol (quest'ultima in Polonia). Storia Agli inizi del XVII secolo, vi fu costruito un palazzo residenziale dal principe Michał Fryderyk Czartoryski. Esso appartenne alle famiglie nobili dei Czartoryski e dei Poniatowski. Tutto ciò che ne rimane oggigiorno sono le rovine della cappella della Santissima Trinità (1729), che fu utilizzata, ai tempi dell'Unione Sovietica come deposito per fertilizzanti. Nel 1938, le spoglie di Stanisław August Poniatowski furono traslate dalla cappella della Santissima Trinità alla chiesa di Santa Caterina a San Pietroburgo. La sua tomba venne smantellata e distrutta quando la città fu annessa all'Unione Sovietica, nel settembre del 1939. Nel 1995, i resti del Re furono trasferiti alla cattedrale di San Giovanni Battista, a Varsavia. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Voŭčyn
Волчин (Брестская область)

Во́лчин (бел. Воўчын) — деревня в Каменецком районе Брестской области Беларуси, расположенная на реке Пульва в 55 км к юго-западу от Каменца в 10 км к юго-западу от железнодорожной станции Высоко-Литовск. Входит в состав и является административным центром Волчинского сельсовета. История В XVI веке местечко Волчин принадлежало династии Солтанов, после — Гонсевским, Сапегам, Флемингам, Чарторыйским, Пусловским и Нарбутам. В 1769 году барские конфедераты, участвуя в вооружённой борьбе с русскими войсками, забрали из Волчина 7 орудий и много вооружения для войск повстанцев. В 1938 году в Волчинском храме были перезахоронены останки Станислава Августа Понятовского, которые были перевезены из Ленинграда (в 1988 г. сохранившаяся после разграбления часть останков передана Польше). В 1939 году деревня вошла в состав Белорусской ССР. Население 1970—162 двора, 460 жителей 1992—193 двора, 502 жителя 2019—411 жителей Культура Музей ГУО "Волчинская средняя школа" Достопримечательности В наши дни Часовня Св. Владимира Часовня придорожная (1-я пол. XX в.) Троицкий костёл — Историко-культурная ценность Республики Беларусь, Братская могила Могила жертв фашизма Синагога (XIX в.) Церковь святого Николая Чудотворца (1812) Утраченное наследие Дворцово-парковый комплекс Чарторыйских Водяная мельница Уроженцы В Волчине родились последний польский король Станислав Август Понятовский, гетман польный литовский Винцент Корвин-Гонсевский, художник Зигмунт Фогель. См. также Гетто в Волчине Примечания Литература Башков А. Археологические исследования древнего Волчина в 2005—2006 гг. // Матеріали і дослідження з археології Прикарпаття і Волині. — Львів: Ін-т українознавства ім. І.Крип'якевича НАН України, 2008. — Вип. 12. — С. 316—323. Архивировано 19 февраля 2018 года. Ссылки Деревня на сайте Radzima.org (рус.) (бел.) Курукин Игорь, ВЕЛИКАЯ ЛИТВА ИЛИ «АЛЬТЕРНАТИВНАЯ» РУСЬ?, 1 января 2007 (рус.)
Jüdischer Friedhof (Mahiljou)

Der Jüdische Friedhof Mahiljou liegt in Mahiljou, einer Stadt in der Woblasz Mahiljouskaja im mittleren Osten von Belarus. Auf dem jüdischen Friedhof sind zahlreiche Grabsteine erhalten. Siehe auch Liste jüdischer Friedhöfe in Belarus Geschichte der Juden in der Sowjetunion Kalte Synagoge (Mahiljou) Weblinks
Еврейское кладбище (Могилёв)

Еврейское кладбище, официально Гражданское кладбище на улице Ольчинской — кладбище в Могилеве, расположенное в историческом районе Машековка и ограниченное Национальным спуском, улицами Ольчинской и Дарвинской. Занимает площадь 6,6 га. Рядом с ним находится православное Машековское кладбище. Согласно письменным источникам, еврейское кладбище известно с 1809 года. Самые старые из сохранившихся надгробий относятся к концу 19 — началу 20 веков. С 1937 года более 20 лет (с перерывом в период немецкой оккупации) сторожем на кладбище работал живший рядом Д. Ф. Башаримов. В 1962 году его сменила невестка В. А. Башаримова. По воспоминаниям старожилов, в годы ВОВ кладбище пострадало от бомбёжек. 3 октября 1941 года нацисты расстреляли на кладбище 2208 евреев из Могилёвского гетто. В 1965 году на братской могиле был установлен мраморный четырёхметровый обелиск. В послевоенные годы часть кладбища была застроена жилыми домами, затем гаражами. В 1960-х — 70 -х гг. Еврейское кладбище подверглось очередному разрушению. Памятники из дорогого материала тайно вывозили и после обработки размещали на других кладбищах города. На территории прежних захоронений были установлены новые надгробия. С 1979 года на кладбище стали хоронить всех жителей города, потому что национальные и религиозные традиции в те времена не учитывались. В 2001 году еврейская религиозная община под руководством Нахума Абрамовича Йофе на деньги спонсоров из США обнесла кладбище бетонным забором, возвела ворота с еврейской символикой, построила помещение для охраны, провела телефон и электричество, подняли и поставили несколько десятков мацев (надгробий), собрали и захоронили человеческие останки, выброшенные из могил. В 2002 году в соответствии с Законом Республики Беларусь «О погребении и похоронном деле» кладбищу присвоен статус «Общественное». Кладбище закрыто с августа 2003 года. Захоронения допускаются только при наличии свободного места в ограде ранее захороненных близких родственников. На местах древних могильников запрещены захоронения, кроме захоронения урны с прахом усопшего. Летом 2013 года участники программы «Не забудь» почистили и сфотографировали каменные мацевы в древней части кладбища. Затем с помощью киевского эпиграфиста Александры Фишель имена и даты были переведены на русский и английский языки. Известные люди Матвей Соломонович Берёзкин — белорусский художник. На могиле установлен бюст работы Заира Азгура. Пётр Павлович Шастериков (1919—1994) — белорусский писатель, переводчик, публицист. На кладбище также есть памятник слепому учителю Карно, воздвигнутый благодарными учениками; сохранились старинные мацевы с надписями на иврите, изысканная резьба, эпитафии со стихами- акростихами. Примечания Ссылки Медиафайлы по теме Еврейское кладбище (Могилёв) на Викискладе Еврейское кладбище (Могилёв) на сайте Radzima.org Еврейское кладбище (Могилёв) на сайте Глобус Беларуси Каталог пахаванняў Каталог Яўрэйскіх пахаванняў у Магілёве
Cerkiew Wniebowstąpienia Pańskiego w Nieświeżu

Cerkiew pod wezwaniem Wniebowstąpienia Pańskiego – prawosławna cerkiew parafialna w Nieświeżu, w dekanacie nieświeskim eparchii słuckiej Egzarchatu Białoruskiego Patriarchatu Moskiewskiego. Przy cerkwi mieści się siedziba dekanatu. Świątynia znajduje się przy ulicy Winogradnej. Cerkiew została zbudowana w latach 2005–2015; poświęcona 3 lipca 2016 r. przez honorowego patriarszego egzarchę Białorusi, metropolitę Filareta oraz biskupa słuckiego i soligorskiego Antoniego. Przypisy
Luch Stadium

Luch Stadium is a multi-use stadium in Gomel, Belarus. It is currently used mostly for football matches and is currently used by Gomel as a training facility. The stadium holds 5,000 spectators. History The stadium was opened in 1978 and has been used by various Gomel-based clubs. In 1993–1994 and 2000–2003 (while Gomel Central Stadium was closed for renovations), Luch Stadium was a primary home venue for FC Gomel in Belarusian Premier League. Post-2003, the stadium was used by FC Gomel reserves. Since 2010, the stadium has been in use as a training facility only. References External links Stadium information at guidebook.by
Maladzyechna (air base)

Maladzyechna (also Molodechno) was an air base in Belarus located 8 km south of Maladzyechna. It was a 1960s-era fighter base, headquarters of the 330th Fighter Aviation Division, 26th Air Army from 1955-60. Towards the end of the Cold War it was plowed under for farmland. The geometrics remained visible on Google Earth imagery as of 2006, and a small propeller airplane was visible suggesting the airfield has remained as a minor airstrip. References RussianAirFields.com
Красное кладбище (Полоцк)

Красное кладбище (бел. Чырвоныя могілкі) — кладбище в Полоцке, расположенное на улице Гагарина в районе Новке. К западу от православного Красного кладбища было заложено лютеранское кладбище. Со временем лютеранская и православная части объединились. Описание Согласно нового городского планирования, утвержденного в конце XVIII в., после присоединения Полоцка к Российской империи новые кладбища были устроены за чертой города. Для них была использована земля, что принадлежала Богоявленскому монастырю. Кладбище получило название «Красное». Они были вырыты рвом и обнесены валом, что было обязательным по закону о кладбищах, чтобы скот не мог попасть сюда. Были посажены различные деревья. Красное кладбище считалось православным. После разрушения Михайловского кладбища в 1930-х годах Красное становится главным городским кладбищем. Древнейшее из сохранившихся здесь захоронений принадлежит купцу Степану Родионовичу Полякову, умершему 05.07.1848. Надгробие имеет вид каменного саркофага, с резными орнаментами и надписями. Интересны надгробные кресты-памятники Волге Якубовне Зильбердорф, урождённой Рогачевской (1852-1888), барона Андрея Андреевича Витте († 13.11.1865), священника Фауста Левонцевича Пигулевского († 21.12.1894) и его супруги Марии Даниловны († 09.03.1865). 1895 г.). В погребениях не просматривается чистоты православия, а надгробие, вероятно, супругов Николая Иордана и Аделаиды урож Рулковиуса с надписью «Nicolai Jordan geb. 22 April 1830 gest. 1 November 1908 und Adelaide geb. Rulcovius geb. 25 Mai 1840 gest. 9 December 1881». Братская могила на кладбище «Красное» по ул. Гагарина в г. Полоцке — Историко-культурная ценность Республики Беларусь, . На кладбище похоронены известные люди Андрей Ефремович Писаренко (1908-1966) — Герой Советского Союза (1943). Зинаида Михайловна Туснолобова-Марченко (1920-1980) — советский военный врач, участница Великой Отечественной войны, Герой Советского Союза (1957). Историко-культурная ценность Республики Беларусь, . См. также Старообрядческое кладбище (Полоцк) Ссылки Медиафайлы по теме Красное кладбище (Полоцк) на Викискладе
Bostyń

Bostyń (biał. Бастынь, Bastyń) – agromiasteczko na Białorusi położona w obwodzie brzeskim, w rejonie łuninieckim, centrum administracyjne sielsowietu i siedziba parafii prawosławnej pw. św. Paraskiewy. Znajduje tu się przystanek kolejowy Bostyń, położony na linii Równe – Baranowicze – Wilno. Historia Wieś wzmiankowana w XV wieku. Dobra należące do Niemirowiczów-Szczyttów z linii kożangródeckiej. W XVIII wieku właścicielem Bostynia był Jan Niemirowicz-Szczytt (zm. między 1756 a 1771), syn kasztelana smoleńskiego Krzysztofa Benedykta Niemirowicza-Szczytta. W 1750 roku Jan i Ludwika z Paców Niemirowiczowie-Szczyttowie ufundowali w Bostyniu cerkiew pw. św. Paraskiewy. Po Janie dobra odziedziczyła jego żona Ludwika z Paców Niemirowiczowa-Szczyttowa i ich dwaj synowie: Józef (kasztelan brzeskolitewski) i Krzysztof (starosta witagolski). Po 1790 r. w wyniku działu spadku po śmierci Ludwiki z Paców Niemirowiczowej-Szczyttowej i jednego z jej synów - Krzysztofa, Bostyń otrzymał Józef, kasztelan brzeskolitewski. Po zakończeniu swej działalności politycznej związanej z Warszawą, na początku XIX wieku kasztelan Józef Niemirowicz-Szczytt obrał Bostyń na swoją rezydencję. Wizytę we dworze kasztelana Józefa Niemirowicza-Szczytta w Bostyniu w 1808 roku opisał w swych pamiętnikach wojski litewski Michał Zaleski (żony Niemirowicza-Szczytta i Zaleskiego były stryjecznymi siostrami). Po śmierci kasztelana kolejnym właścicielem Bostynia został jego bratanek - marszałek Józef Niemirowicz-Szczytt, pan na Kożangródku. Po Niemirowiczach-Szczyttach następnymi właścicielami byli Druccy-Lubeccy, a w II połowie XIX wieku Bostyń nabył urzędnik carski A. Strukow. Dwór w Bostyniu nie zachował się, podobnie jak cerkiew pw. św. Paraskiewy z 1750 roku fundacji Jana i Ludwiki z Paców Niemirowiczów-Szczyttów, która została zniszczona w latach 80. XX wieku (w 1998 r. w centrum miejscowości pobudowano cerkiew pod tym samym wezwaniem). Na tamtejszym cmentarzu zachował się natomiast grób zmarłej w 1833 ziemianki Felicji Dworokowskiej, zabezpieczony prowizoryczną wiatą. Za czasów Niemirowiczów-Szczyttów, w 1786 roku w Bostyniu urodził się poeta Ludwik Kamiński, naturalny syn Michała Paca i panny Kamińskiej, być może guwernantki w dworze Niemirowicza-Szczytta w Bostyniu. Przypisy Linki zewnętrzne Bostyń, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. XV, cz. 1: Abablewo – Januszowo, Warszawa 1900, s. 223 .
Бостинь

Бостинь (біл. Бастынь) — агромістечко на південному заході Білорусі. Населений пункт знаходиться в Лунинецькому районі Берестейської області. Є адміністративним центром Бостинської сільради. Населення - 997 осіб (2019). Географія Бостинь знаходиться за 16 км на північний захід від міста Лунинець. Місцевість належить до басейну Дніпра, навколо села є мережа меліоративних каналів зі стоком у річку Цна (сама річка протікає за 3 км на схід від села). Через Бостинь проходить залізнична лінія Лунинець — Барановичі (в селі є залізнична станція) та автодорога Лунинець — Ганцевичі. Історія Вперше згадана у XV столітті. Село входило до складу Пінського повіту Берестейського воєводства Великого князівства Литовського. Після другого розділу Речі Посполитої (1793) Бостинь у складі Російської імперії належала Пінському повіту Мінської губернії. У 1750 році орендар села Бостинь поміщик Йосип Щит збудував тут своїм коштом храм на честь святої Параскеви. Згідно з Ризьким мирним договором (1921) село увійшло до складу міжвоєнної Польщі, належало Лунинецькому повіту Поліського воєводства. З 1939 — в БРСР. 1962 року Свято-Параскевінський храм було повністю знищено, 2001—2003 року збудовано нову церкву св. Параскеви. Уродженці Бушило Іван Васильовичу – селянин, який ховався в лісі від міліції з 1947 по 1989 роки. Костюков Геннадій Андрійович – мер міста Краматорська Донецької області України (2006–2014). Качанович, Микола Павлович – контр-адмірал, заступник командувача Балтійського флоту з озброєння та експлуатації озброєння (з січня 1992 по вересень 2001 року). ) . Дірман Іван Васильович – генерал-майор, заступник Міністра оборони з озброєння - начальник озброєння Збройних Сил Республіки Білорусь (з лютого 2004 по квітень 2012 року). ) . Визначні пам'ятки Православний храм св. Параскеви. Побудований з дерева на початку XXI століття поряд із місцем історичного храму, зруйнованого у 1962 році. Склеп-усипальниця Ф. Двораковської (1833) Протестантський храм. Побудований у 1990-ті роки Братська могила радянських воїнів та партизанів. Поховано 66 бійців, які загинули у 44 році при звільненні села. В 1957 встановлено пам'ятник у вигляді скульптури солдата. Могила жертв фашизму. Знаходиться на схід від села, біля залізничного переїзду. Поховано 51 жителя села, розстріляних гітлерівцями в 1942. Склеп-усипальниця та братська могила включені до Державного списку історико-культурних цінностей Республіки Білорусь. Джерела Посилання Лунінецький райвиконком Населені пункти Республіки Білорусь Бостинь на GeoNames Бостинь на сайті globustut.by Архівовано грудень 27, 2017 на сайті Wayback Machine. Бостинь на сайті radzima.org
Ozero Rassolaj

Ozero Rassolaj (ryska: Озеро Рассолай) är en sjö i Belarus. Den ligger i voblasten Vitsebsks voblast, i den norra delen av landet, 200 km nordost om huvudstaden Minsk. Ozero Rassolaj ligger 140 meter över havet. Arean är 0,44 kvadratkilometer. Den sträcker sig 1,4 kilometer i nord-sydlig riktning, och 0,7 kilometer i öst-västlig riktning. I omgivningarna runt Ozero Rassolaj växer i huvudsak blandskog. Runt Ozero Rassolaj är det glesbefolkat, med 14 invånare per kvadratkilometer. Kommentarer Källor
Илово (озеро)

И́лово (бел. Ілава) — озеро в Белоруссии в Шарковщинском районе Витебской области. Площадь поверхности — 1,44 км². Объём воды — 4,25 млн м³. Высота над уровнем моря — 138,4 м. Относится к бассейну Дисны. Берега в основном торфянистые, возвышенные, поросшие лесом и кустарником. Мелководье торфянистое, обширно, глубже дно сапропелистое. Из-за того что озеро обладает достаточной прозрачностью и является относительно чистым, озеро зарастает слабо. Однако, на дне озера обитают различные виды растений. В озере обитают такие виды рыб как: лещ, щука, линь, плотва, краснопёрка, окунь и другие. Производится промысловый лов рыбы, а также платная любительская рыбалка. Примечания
Ozero Ilovo (sjö i Belarus, Vitsebsks voblast, lat 55,42, long 27,98)

Ozero Ilovo (ryska: Озеро Илово) är en sjö i Belarus. Den ligger i voblasten Vitsebsks voblast, i den norra delen av landet, 170 km norr om huvudstaden Minsk. Ozero Ilovo ligger 135 meter över havet. Arean är 1,2 kvadratkilometer. Den sträcker sig 1,5 kilometer i nord-sydlig riktning, och 1,2 kilometer i öst-västlig riktning. Omgivningarna runt Ozero Ilovo är en mosaik av jordbruksmark och naturlig växtlighet. Runt Ozero Ilovo är det glesbefolkat, med 19 invånare per kvadratkilometer. Kommentarer Källor