NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Нагорная (Брестская область)

Наго́рная (бел. Нагорная) — деревня в Городищенском сельсовете Барановичского района Брестской области Белоруссии. Население — 56 человек (2023). География Находится в 33 км к северу по автодорогам от центра Барановичей и в 4,5 км по автодорогам к западу от центра сельсовета, городского посёлка Городище, граничит с запада с деревней Нестеры. К востоку от деревни протекает река Оболица, а к западу — река Атолинка (левый приток реки Сервеч). История В названии термин нагорники — жители возвышенной местности. Обозначена на карте Шуберта первой половины XIX века. Согласно переписи 1897 года — деревня Городищенской волости Новогрудского уезда, 9 дворов, хлебозапасный магазин. В 1909 году — 12 дворов. На карте 1910 года указана под названием Лозовцы. С 1921 года в составе Польши, в гмине Городище Новогрудского повета Новогрудского воеводства. По переписи 1921 года в деревне проживало 83 человека (40 мужчин, 43 женщины) в 13 жилых и 1 прочем обитаемом здании, из них 82 белоруса и 1 русский (по вероисповеданию — все православные). С 1939 года в составе БССР, с 15 января 1940 года в Городищенском районе Барановичской, с 8 января 1954 года Брестской области, с 25 декабря 1962 года в Барановичском районе. С конца июня 1941 по июль 1944 года оккупирована немецкими войсками. На фронтах войны погибло 5 сельчан. До 14 апреля 1960 года деревня входила в состав Душковецкого сельсовета, с 1970 по 6 августа 1979 года — в составе Зелёновского сельсовета, с 1960 по 1970 годы и с 1979 по 26 июня 2013 года деревня входила в состав Гирмантовского сельсовета. Работает конеферма агрокомбината «Мир», до недавнего времени также действовали сельский клуб, магазин и фельдшерско-акушерский пункт (ныне продаётся). Население По состоянию на 1 января 2023 года в деревне проживало 56 человек в 23 хозяйствах, в том числе 13 моложе трудоспособного возраста, 26 — в трудоспособном возрасте и 17 — старше трудоспособного возраста. Достопримечательности Памятник землякам. Для увековечения памяти односельчан, погибших в годы Великой Отечественной войны. В 1975 году установлен обелиск. Литература Гарады і вёскі Беларусі: энцыклапедыя. Т. 3, Кн. 1. Брэсцкая вобласць (бел.) / под научн. ред. А. И. Локотки. — Минск: БелЭн, 2006. — С. 65. — 528 с. — ISBN 985-11-0373-X. С. В. Марцелев. Свод памятников истории и культуры Белоруссии. Брестская область (рус.). — Минск: «Белорусская Советская Энциклопедия» имени Петруся Бровки, 1990. — 424 с. — ISBN 5-857000-17-3. В. А. Жучкевич. Краткий топонимический словарь Белоруссии (рус.). — Минск: Белорусский Государственный Университет, 1974. — 448 с. Примечания
Нагорна (Барановицький район)

Нагорна (біл. Нагорная) — село в Білорусі, у Барановицькому районі Берестейської області. Орган місцевого самоврядування — Городищенська сільська рада. Історія Населення За переписом населення Білорусі 2009 року чисельність населення села становило 66 осіб. Примітки
Narkuny (rejon lidzki)

Narkuny (biał. Наркуны, Narkuny; ros. Наркуны, Narkuny) – wieś na Białorusi, w obwodzie grodzieńskim, w rejonie lidzkim, w sielsowiecie Krupa. Wieś leży przy rezerwacie hydrologicznym Berezyna. Historia W XIX i w początkach XX w. położone były w Rosji, w guberni wileńskiej, w powiecie lidzkim, w gminie Żyrmuny. W dwudziestoleciu międzywojennym leżały w Polsce, w województwie nowogródzkim, w powiecie lidzkim, w gminie Żyrmuny. W 1921 miejscowość liczyła 83 mieszkańców, zamieszkałych w 17 budynkach, wyłącznie Polaków wyznania rzymskokatolickiego. Po II wojnie światowej w granicach Związku Sowieckiego. Od 1991 w niepodległej Białorusi. Przypisy Bibliografia Narkuny (1), pow. lidzki, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. VI: Malczyce – Netreba, Warszawa 1885, s. 912 . Mapa WIG Lida. [dostęp 2023-01-12]. (pol.).
Національний статистичний комітет Республіки Білорусь

Національний статистичний комітет Республіки Білорусь (Білстат) — національний орган статистики Білорусі, центральний орган виконавчої влади із спеціальним статусом. Белстат підпорядковується безпосередньо Президенту Республіки Білорусь. Забезпечує проведення в життя державної політики в галузі статистики, створення і належне функціонування загальнодержавної системи економіко-статистичної інформації на території Білорусі. Є спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у галузі статистики. У безпосередньому віданні Білстату перебувають обласні статистичні управління та статистичне управління м. Мінська. Історія Від 12 серпня 1987 року Центральне статистичне управління Білоруської РСР перетворене у Державний комітет Білоруської РСР по статистиці. Указом Президента Республіки Білорусь від 23 вересня 1994 року Державний комітет Республіки Білорусь за статистикою i аналізу перетворений в Міністерство статистики та аналізу Республіки Білорусь. Указом Президента Республіки Білорусь від 26 серпня 2008 року № 445 Міністерство статистики та аналізу Республіки Білорусь перетворено в Національний статистичний комітет Республіки Білорусь. Дане перетворення викликано необхідністю збереження одного з основних принципів офіційної статистики, закріпленого в Законі Республіки Білорусь «Про державну статистику» — принципу незалежності при здійсненні державної статистичної діяльності. Примітки Посилання Офіційний сайт (біл.)(рос.)(англ.)
Niekraszuńce

Niekraszuńce (biał. Некрашунцы; ros. Некрашунцы) – wieś na Białorusi, w obwodzie grodzieńskim, w rejonie werenowskim, w sielsowiecie Dociszki. Historia Dawniej Niekraszuńce były centrum mniejszości tatarskiej, która zamieszkiwała okoliczne wsie. Według miejscowej tradycji tutaj znajdował się jeden z najstarszych meczetów w Rzeczypospolitej. Według źródeł pisanych w roku 1832 nastąpiła przebudowa meczetu, więc drewniany meczet był tu co najmniej od XIX w. Wyremontowany na początku XX w. z fundacji m.in. rządu Królestwa Egiptu i amerykańskiej diaspory tatarskiej oraz dwa mizary, z najstarszymi znanymi pochówkami z XIX w. W czasie I wojny światowej meczet został spalony przez wojska niemieckie. W dwudziestoleciu międzywojennym wieś leżała w Polsce, w województwie nowogródzkim, w powiecie lidzkim, w gminie Raduń. Meczet odbudowano w 1926 r. Po II wojnie światowej znalazła się w granicach Związku Sowieckiego. Tatarzy, jako przedstawiciele stanu szlacheckiego, zostali poddani prześladowaniom. Wielu z nich, w tym niekraszuński mułła, skorzystało z reperacji i wyjechało w nowe granice Polski. Pola zostały znacjonalizowane i weszły w skład kołchozu. Muzułmanów ze strony nowej władzy dotknęły również prześladowania religijne. W latach 50. komuniści rozebrali meczet, a pozyskane z rozbiórki materiały przeznaczyli na budowę budynków kołchozowych. Obecnie w Niekraszuńcach nie ma już Tatarów. Przypisy Bibliografia Niekraszunce, pow. lidzki, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. VII: Netrebka – Perepiat, Warszawa 1886, s. 78 . Niekraszuńce na mapie WIG Дзяржаўнага цэнтра картографа-геадэзічных матэрыялаў і даных Рэспублікі Беларусь. [dostęp 2020-04-29]. (ros.).
Некрашунцы (Вороновский район)

Некрашунцы (бел. Некрашунцы) — деревня в Гродненской области Белоруссии. Входит в состав Вороновского района. История Раньше Некрашунцы были центром татарского меньшинства, населявшего окрестные деревни. Согласно местной традиции, здесь находилась одна из старейших мечетей республики. Согласно письменным источникам, в 1832 году была проведена реконструкция мечети, поэтому деревянная мечеть была здесь, по крайней мере, с XIX века. Во время Первой мировой войны мечеть была сожжена немецкими войсками. В межвоенное двадцатилетие деревня находилась в Новогрудском воеводстве Польши, в Лидском повете, в гмине Радунь. Мечеть была перестроена в 1926 году. После Второй мировой войны она оказалась на территории СССР. Польско-литовские татары, как представители дворянского государства, подвергались гонениям. Многие из них, в том числе некрашунский мулла, воспользовались репарацией и уехали в новые границы Польши. Поля были национализированы и вошли в состав колхоза. Мусульман со стороны новой власти также коснулись религиозные преследования. В 1950-х годах мечеть была снесена, а полученные от сноса материалы использовались для строительства колхозных зданий. В настоящее время в Некрашунцах татары не проживают. Примечания Ссылки radzima.org Помнит только кладбище. Как исчезла самая старая татарская деревня в Беларуси.
Nieściery

Nieściery (biał. Несцяры, Niesciary; ros. Нестеры, Niestiery) – wieś na Białorusi, w obwodzie brzeskim, w rejonie baranowickim, w sielsowiecie Horodyszcze. Historia W XIX i w początkach XX w. położone były w Rosji, w guberni mińskiej, w powiecie nowogródzkim, w gminie Horodyszcze. W dwudziestoleciu międzywojennym leżały w Polsce, w województwie nowogródzkim, w powiecie baranowickim, w gminie Horodyszcze. W 1921 miejscowość liczyła 264 mieszkańców, zamieszkałych w 42 budynkach, w tym 245 Polaków i 19 Białorusinów. 259 mieszkańców było wyznania prawosławnego i 5 rzymskokatolickiego. Po II wojnie światowej w granicach Związku Sowieckiego. Od 1991 w niepodległej Białorusi. Uwagi Przypisy Bibliografia Nieściery, pow. nowogródzki, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. VII: Netrebka – Perepiat, Warszawa 1886, s. 111 . Mapa WIG Horodyszcze. [dostęp 2025-09-22]. (pol.). Publiczna Mapa Katastralna Republiki Białorusi. [dostęp 2025-09-22]. (ros. • biał.).
Нестеры (Брестская область)

Нестеры́ (бел. Несцяры) — деревня в Барановичском районе Брестской области Беларуси. Входит в состав Городищенского сельсовета. Население — 8 человек (2023). География Расположена в 27,5 км по автодорогам к северу от центра Барановичей, на расстоянии 4 км по автодорогам к западу от центра сельсовета, городского посёлка Городище, на речке Оболица. История По переписи 1897 года — деревня Городищенской волости Новогрудского уезда Минской губернии, 26 дворов. В 1909 году — 44 двора. На карте 1910 года указана под названием Нистери. После Рижского мирного договора 1921 года — в составе гмины Городищи Барановичского повета Новогрудского воеводства Польши. С 1939 года — в БССР, в 1940–62 годах — в Городищенском районе Барановичской, с 1954 года Брестской области. Затем — в Барановичском районе. В Великую Отечественную войну с конца июня 1941 по начало июля 1944 года деревня была оккупирована немецко-фашистскими захватчиками. В 2013 году передана из упразднённого Гирмантовского сельсовета в Городищенский. Население По состоянию на 1 января 2023 года в деревне проживало 8 человек в 4 хозяйствах, в том числе 1 моложе трудоспособного возраста, 3 — в трудоспособном возрасте и 4 — старше трудоспособного возраста. Примечания Литература Гарады і вёскі Беларусі: энцыклапедыя. Т. 3, Кн. 1. Брэсцкая вобласць (бел.) / под научн. ред. А. И. Локотки. — Минск: БелЭн, 2006. — С. 65—66. — 528 с. — ISBN 985-11-0373-X.
Нестери

Нестери (біл. Несцяры) — село в Білорусі, у Барановицькому районі Берестейської області. Орган місцевого самоврядування — Городищенська сільська рада. Історія Населення За переписом населення Білорусі 2009 року чисельність населення села становило 13 осіб. Примітки
Niszczykowszczyzna

Niszczykowszczyzna (biał. Несікаўшчына, Niesikauszczyna; ros. Несиковщина, Niesikowszczina) – wieś na Białorusi, w obwodzie grodzieńskim, w rejonie lidzkim, w sielsowiecie Dubrowna, nad Niecieczą. Historia W XIX i w początkach XX w. folwark własności Sadowskich, położony w Rosji, w guberni wileńskiej, w powiecie lidzkim, w gminie Lida. W dwudziestoleciu międzywojennym kolonia leżąca w Polsce, w województwie nowogródzkim, w powiecie lidzkim, w gminie Lida. W 1921 miejscowość liczyła 36 mieszkańców, zamieszkałych w 4 budynkach, w tym 19 Polaków i 17 Białorusinów. 19 mieszkańców było wyznania rzymskokatolickiego i 17 prawosławnego. Po II wojnie światowej w granicach Związku Sowieckiego. Od 1991 w niepodległej Białorusi. Przypisy Bibliografia Niszczykowszczyzna, pow. lidzki, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. VII: Netrebka – Perepiat, Warszawa 1886, s. 159 . Mapa WIG Iwje. [dostęp 2023-01-05]. (pol.).
Nowaje Pole (wieś)

Nowaje Pole (biał. Новае Поле, ros. Новое Поле, Nowoje Pole) – wieś na Białorusi, w rejonie mińskim obwodu mińskiego, 30 km na zachód od Mińska, przy starym gościńcu między Zasławiem a Rakowem. Historia Dobra Nowo Pola należały do tzw. Hrabstwa Rakowskiego należącego do Sanguszków, później do Michała Ogińskiego, podskarbiego wielkiego litewskiego, który w 1794 roku sprzedał majątek Józefowi Sielawie. W wyniku II rozbioru Polski wieś znalazła się w 1793 roku w Imperium Rosyjskim. Po Józefie Nowo Pola otrzymał w spadku jego syn Apolinary. Po jego bezpotomnej śmierci w 1836 roku majątek przeszedł na córkę jego siostry - Teresy z Sielawów za marszałkiem Józefem Niemirowiczem-Szczyttem - Krystynę Niemirowicz-Szczytt, która od 1799 roku była żoną ks. Hieronima Druckiego-Lubeckiego (1779–1844), pińskiego marszałka powiatowego. Po nim właścicielem Nowo Pola był ich syn Edwin (1828–1901), a kolejnym właścicielem wnuk, ks. Hieronim Drucki-Lubecki (1861–1919), marszałek piński. Był on ostatnim właścicielem wsi przed upaństwowieniem przez władze radzieckie. Po uzgodnieniu granicy polsko-radzieckiej w 1921 roku wieś znalazła się tuż za polską granicą. Dwór-pałac Druccy-Lubeccy mieszkali w drewnianym dworze, który był sukcesywnie rozbudowywany. Najstarsza część, prawdopodobnie wybudowana przez Sielawów, była klasycystyczna, parterowa, na planie długiego prostokąta, z czterokolumnowym portykiem w wielkim porządku (centralna, trzyosiowa część była piętrowa). Do tej części dobudowywano kolejne facjaty i skrzydła. Zespół pałacowy został w XXI wieku zrekonstruowany, jednak porównanie jedynego zdjęcia sprzed 1914 roku z bieżącym wyglądem zdaje się wskazywać na niezachowanie dbałości o odtworzenie oryginału. Majątek Nowo Pole został opisany w 1. tomie Dziejów rezydencji na dawnych kresach Rzeczypospolitej Romana Aftanazego. Zobacz też Zdjęcia Nowo Pola na stronie Radzima.org Przypisy
Новое Поле (деревня, Минская область)

Но́вое По́ле (бел. Новае Поле) — деревня в Минском районе Минской области Белоруссии. Входит в состав Горанского сельсовета География Расположена в крайней западной части района чуть восточнее пересечения трасс М6 и М14. К северо-востоку от деревни находится бывший сельскохозяйственный производственно-складской комплекс. История В 1921—1939 годах здесь проходила граница с Польшей, а на месте деревни находился польский пограничный кордон. Затем до 1960 года здесь была граница Минской и Молодечненской областей. Деревня основана в послевоенное время. Население Примечания
Niechołsty

Niechołsty (biał. Нехалсты) – wieś na Białorusi, położona w obwodzie brzeskim w rejonie brzeskim, w składzie sielsowietu motykalskiego, położona ok. 1 km na zachód od siedziby sielsowietu, Motykał Wielkich i ok. 12 km na północ od Brześcia. Wieś ekonomii brzeskiej w drugiej połowie XVII wieku. W latach 1921–1939 wieś należała do gminy Motykały w granicach II Rzeczypospolitej, w woj. poleskim w pow. brzeskim. Przypisy Linki zewnętrzne Niechołsty, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. XV, cz. 2: Januszpol – Wola Justowska, Warszawa 1902, s. 375 .
Нехолсты

Нехолсты́ (бел. Нехалсты) — деревня в Брестском районе Брестской области Белоруссии. Входит в состав Мотыкальского сельсовета. География Находится в 19 км по автодорогам к северо-западу от центра Бреста и в 3 км по автодорогам к северо-западу от центра сельсовета, агрогородка Большие Мотыкалы, на автодороге Н-435 «Мотыкалы — Раковица — Сычи». История Впервые упоминается в 1566 году как деревня Берестейского староства Берестейского повета Берестейского воеводства ВКЛ, относившаяся к Сычёвскому войтовству. Жители деревни имели 28 волок земли и платили чинш — 94 гроша с одной волоки. В XIX веке — деревня Брестского уезда Гродненской губернии. В 1860 году деревня со 101 мужчиной и 111 женщинами находилась в составе одноимённого имения, принадлежавшего М. Швыковскому. В 1890 году ей владел И. Швыковский, который имел 181 десятину земли; крестьянам сельского общества принадлежало 302 десятины. По переписи 1897 года — 53 двора, хлебозапасный магазин, корчма и 2 кузницы. В 1905 году — деревня (445 жителей) и имение (42 жителя) Мотыкальской волости Брестского уезда. После Рижского мирного договора 1921 года — в составе гмины Мотыкалы Брестского повята Полесского воеводства Польши, 46 дворов. С 1939 года — в составе БССР, в 1940 году — 104 двора. В августе 1948 года образован первый колхоз, объединивший 66 хозяйств и 504 га земли. Инфраструктура Имеется магазин. У западного края деревни находятся зерноток и ферма КРС. Население На 1 января 2018 года насчитывалось 175 жителей в 61 домохозяйстве, из них 46 младше трудоспособного возраста, 92 — в трудоспособном возрасте и 37 — старше трудоспособного возраста. Примечания Литература Гарады і вёскі Беларусі: энцыклапедыя. Т. 3, Кн. 1. Брэсцкая вобласць (бел.) / под научн. ред. А. И. Локотки. — Минск: БелЭн, 2006. — С. 127—128. — 528 с. — ISBN 985-11-0373-X.
Nieciecz (sielsowiet Tarnowszczyzna)

Nieciecz (biał. Няцеч, Niaciecz; ros. Нетечь, Nietiecz) – wieś na Białorusi, w obwodzie grodzieńskim, w rejonie lidzkim, w sielsowiecie Tarnowszczyzna. Znajduje tu się zabytkowy kościół rzymskokatolicki z 1715. Siedziba rzymskokatolickiej parafii św. Michała Archanioła. Historia W Rzeczypospolitej Obojga Narodów leżała w województwie wileńskim, w powiecie lidzkim. Odpadła od Polski w wyniku III rozbioru. W XIX i w początkach XX w. wieś i folwark położone w Rosji, w guberni wileńskiej, w powiecie lidzkim, w gminie Bielica. W dwudziestoleciu międzywojennym leżała w Polsce, w województwie nowogródzkim, w powiecie lidzkim, w gminie Bielica. W 1921 miejscowość liczyła 292 mieszkańców, zamieszkałych w 51 budynkach, wyłącznie Polaków. 290 mieszkańców było wyznania rzymskokatolickiego i 2 prawosławnego. Po II wojnie światowej w granicach Związku Sowieckiego. Od 1991 w niepodległej Białorusi. Przypisy Bibliografia Nieciecz (3), pow. lidzki, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. VII: Netrebka – Perepiat, Warszawa 1886, s. 50 . Mapa WIG Bielica. [dostęp 2023-01-26]. (pol.).
Нетечь (Тарновский сельсовет)

Нетечь (бел. Няце́ч) — деревня в Лидском районе Гродненской области Беларуси. Входит в состав Тарновского сельсовета. География Пролегает дорога Н-6171. Ближайшие населённые пункты Клюковичи, Цацки и др. История Известна со второй половины XVI века как село в Лидском повете Великого Княжества Литовского. В 1526 году хозяин Голдово Александр Иванович Ходкевич выкупил фольварк Нетечь и другие земли и леса у окрестных бояр. Волковысский ловчий Казимир Станислав Калушевский и его жена Марианна из Неверовских финансировали в Нетечи костёл и 19 августа 1715 года предоставили новообразованному римско-католическому приходу фундуш: 3 волока земли, 10 крепостных крестьян и трактир. Первым настоятелем прихода стал ксендз Антони, родной брат фундатора. Опись приходов Лидского деканата 1784 года упоминает Нетечу как двор Баримовской. Дорога от Нетечи до Лиды летом тянулась три большие мили, зимой болотами и через речку Дитва две мерные мили. Дорога от Нетечи до Новогрудка шла через Неман лесами шесть миль. Дорога до Ваверки вела в направлении на северо-запад выгоном, потом через лес под названием Стайки, в половине мили от Нетечи дорога влево шла на Голдово мимо деревни Бобры, а затем до Радивонишек. После третьего раздела Речи Посполитой (1795) деревня в Российской империи. Входила в состав Белицкой волости Лидского уезда Виленской губернии Российской империи. В Первую мировую войну с сентября 1915 года до конца 1918 года оккупирована германскими войсками. С января 1919 года в составе БССР, в апреле занята польскими войсками. С июля по сентябрь 1920 года контролировалась Красной Армией, затем вновь польскими войсками. С 1921 года в составе Польской Республики, принадлежала к Белицкой гмине Лидского уезда Новогрудского воеводства. С 1939 года — в БССР. Оккупирована нацистами с конца июня 1941 года до начала июля 1944 года. В 1940—1954 годах центр Нетечского сельсовета. С 16 июля 1954 года деревня в Белицком сельсовете, с 12 декабря 1973 года — в Тарновском сельсовете. Население Численность 2019 год — 42 жителей Динамика 1921 год — 292 жителей, 51 двор 1960 год — 544 жителей 1993 год — 201 жителей, 110 хозяйств 1999 год — 174 жителей (перепись населения) 2004 год — 135 жителей, 82 хозяйств 2009 год — 88 жителей (перепись населения) 2012 год — 82 жителей, 58 хозяйств 2019 год — 42 жителей (перепись населения) Достопримечательность Костёл Святого Михаила (1837) — Историко-культурная ценность Республики Беларусь, . Захоронение солдат армии. Галерея Примечания Литература Гарады і вёскі Беларусі: Энцыклапедыя. Т. 9: Гродзенская вобласць, кн. 2 / рэдкал.: У. У. Андрыевіч (гал. рэд.) і інш. — Мн.: Беларуская Энцыклапедыя імя Петруся Броўкі, 2016. — 848 с.: іл. — 1 500 экз. — ISBN 978-985-11-0908-7.
Poddubno (obwód brzeski)

Poddubno (biał. Паддубна, Paddubna; ros. Поддубно, Poddubno) – wieś na Białorusi, w obwodzie brzeskim, w rejonie prużańskim, w sielsowiecie Szenie, przy drodze republikańskiej R85. Historia W XIX i w początkach XX w. położone było w Rosji, w guberni grodzieńskiej, w powiecie prużańskim, w gminie Staruny. 31 lipca?/12 sierpnia 1812, podczas inwazji Napoleona na Rosję, rozegrała się tutaj bitwa pod Horodeczną pomiędzy wojskami rosyjskimi pod dowództwem gen. Aleksandra Tormasowa a wojskami austriackimi i saskimi. W dwudziestoleciu międzywojennym leżało w Polsce, w województwie poleskim, w powiecie prużańskim, w gminie Horodeczno. W 1921 miejscowość liczyła 130 mieszkańców, zamieszkałych w 66 budynkach, w tym 119 Białorusinów i 11 Polaków. Wszyscy mieszkańcy byli wyznania prawosławnego. Po II wojnie światowej w granicach Związku Sowieckiego. Od 1991 w niepodległej Białorusi. Zabytki Znajdują się tu prawosławna kaplica św. Aleksandra Newskiego wybudowana w 1912 dla upamiętnienia 100-lecia bitwy pod Horodeczną oraz stela wybudowana w 1962 dla upamiętnienia 150-lecia bitwy pod Horodeczną. Przypisy Bibliografia Poddubno, pow. prużański, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. XV, cz. 2: Januszpol – Wola Justowska, Warszawa 1902, s. 466 . Mapa WIG Tewle. [dostęp 2026-03-08]. (pol.). Publiczna Mapa Katastralna Republiki Białorusi. [dostęp 2026-03-08]. (ros. • biał.).
Poddubno (obwód grodzieński)

Poddubno (biał. Паддубна, Paddubna; ros. Поддубно, Poddubno) – wieś na Białorusi, w obwodzie grodzieńskim, w rejonie lidzkim, w sielsowiecie Trzeciakowce. Wieś położona jest przy linii kolejowej Baranowicze – Lida oraz w pobliżu węzła dróg magistralnych M6 i M11. Współcześnie wieś obejmuje także dawny folwark Kazimierowo. Historia W dwudziestoleciu międzywojennym leżało w Polsce, w województwie nowogródzkim, w powiecie lidzkim, w gminie Lida. W 1921 zaścianek Poddubno liczył 50 mieszkańców, zamieszkałych w 10 budynkach. Folwark Kazimierowo liczył zaś 26 mieszkańców, zamieszkałych w 3 budynkach. Obie miejscowości zamieszkiwali wyłącznie Polacy wyznania rzymskokatolickiego. Po II wojnie światowej w granicach Związku Sowieckiego. Od 1991 w niepodległej Białorusi. Przypisy Bibliografia Mapa WIG Iwje. [dostęp 2023-02-03]. (pol.).
Pojedynkowo

Pojedynkowo (biał. Паедынкова, Pajedynkowa; ros. Поедынково, Pojedynkowo) – wieś na Białorusi, w obwodzie mińskim, w rejonie dzierżyńskim, w sielsowiecie Putczyna. Współcześnie w skład miejscowości wchodzi także dawny folwark Martynowicze. Historia W XIX i w początkach XX w. trzy zaścianki położone w Rosji, w guberni mińskiej, w powiecie mińskim, w gminie Rubieżewicze. Po I wojnie światowej pod administracją polską, w Zarządzie Cywilnym Ziem Wschodnich, w okręgu mińskim, w powiecie mińskim, w gminie Rubieżewicze. W wyniku postanowień traktatu ryskiego znalazły się w granicach Związku Sowieckiego. W latach 1932–1937 w Polskim Rejonie Narodowym im. Feliksa Dzierżyńskiego. Od 1991 w niepodległej Białorusi. Bibliografia Pojedynkowo, pow. miński, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. VIII: Perepiatycha – Pożajście, Warszawa 1887, s. 532 . Mapa WIG Raków. [dostęp 2024-03-13]. (pol.). Publiczna Mapa Katastralna Republiki Białorusi. [dostęp 2024-03-13]. (ros. • biał.).