NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Старе Село (станція, Білоруська залізниця)

Старé Село́ (біл. Старо́е Сяло́) — проміжна залізнична станція 5-го класу Вітебського відділення Білоруської залізниці на лінії Вітебськ — Полоцьк між зупинними пунктами Летці (4 км) та Крайова (2,1 км). Розташована між селами Ломи та Старе Село у Вітебському районі Вітебської області. Історія 1866 року біля Старого Села прокладена Дінабурго-Вітебська залізниця та побудована однойменна станція, біля якої було утворено однойменне поселення. Пасажирське сполучення На станції Старе Село зупиняються поїзди регіональних ліній економкласу сполученням Вітебськ — Полоцьк. Джерела Тарифное руководство № 4. Книга 1 (на 01.02.2025) (рос.) [Архівовано з першоджерела 07.02.2025.] Архангельский А. С., Архангельский В. А. Железнодорожные станции СССР: Справочник. В двух книгах. — М. : Транспорт, 1981.(рос.) Посилання Інформація про станцію Старе Село на сайті railwayz.info(рос.) Розклад руху поїздів по станції Старе Село на сайті Білоруської залізниці (рос.) Станція Старе Село на сайті maps.by (рос.)
Tołoczyn (stacja kolejowa)

Tołoczyn (biał. Талачын, ros. Толочин) – stacja kolejowa w miejscowości Tołoczyn, w rejonie tołoczyńskim, w obwodzie witebskim, na Białorusi. Leży na linii Moskwa – Mińsk – Brześć. Stacja powstała w XIX w. na drodze żelaznej moskiewsko-brzeskiej pomiędzy stacjami Kochanowo a Sławiany. Przypisy Bibliografia Станция Толочин. railwayz.info. [dostęp 2020-09-03]. (ros.). Толочин. Дзяржаўнага цэнтра картографа-геадэзічных матэрыялаў і даных Рэспублікі Беларусь. [dostęp 2020-09-03]. (ros.).
Toszczyca (stacja kolejowa)

Toszczyca (biał. Тошчыца; ros. Тощица) – stacja kolejowa w miejscowości Toszczyca, w rejonie bychowskim, w obwodzie mohylewskim, na Białorusi. Położona jest na linii Orsza – Mohylew – Żłobin. Stacja istniała przed II wojną światową. 5 września 1943 miał tu miejsce udany atak partyzantów na niemiecki garnizon ochraniający stację. Przypisy Bibliografia Станция Тощица. railwayz.info. [dostęp 2021-02-17]. (ros.). Тощица. Дзяржаўнага цэнтра картографа-геадэзічных матэрыялаў і даных Рэспублікі Беларусь. [dostęp 2021-02-17]. (ros.).
Farynowo (stacja kolejowa)

Farynowo (biał. Фарынава, ros. Фариново) – stacja kolejowa w miejscowości Farynowo, w rejonie połockim, w obwodzie witebskim, na Białorusi. Położona jest na linii Połock – Mołodeczno. Historia Do 1939 Stacja powstała wraz ze zbudowaną w latach 1902–1907 koleją bołogojsko-siedlecką. W dwudziestoleciu międzywojennym była sowiecką stacją graniczną na granicy z Polską, będąc najdalej na północ położonym polsko-radzieckim kolejowym przejściem granicznym. Po stronie polskiej stacją graniczną było Zahacie. Do Zahacia z Sowietów doprowadzony był tor szeroki, a do Farynowa z Polski biegł tor normalny. Pasażerski ruch transgraniczny był prowadzony. Był jednak niewielki. Pociągi Kolei Radzieckich wjeżdżały w głąb Polski do Zahacia, dla składów PKP Farynowo było stacją końcową. W latach 20. rozkładowo w Farynowie miały się zatrzymywać dwa transgraniczne pociągi tygodniowo. W praktyce ruch był nieregularny, a połączenia często odwoływano z powodu braku pasażerów. W latach 30. liczba osób chcących w Farynowie/Zahaciu przekroczyć granicę znacznie zmalała, spadając nawet do kilku pasażerów miesięcznie. Należy zaznaczyć, że gdy jeszcze w latach 20. istniały w okolicy drogowe przejścia granicznie, tak w latach 30. podróż koleją była jedyną możliwością legalnego przekroczenia granicy w tych okolicach. Na niewielką liczbę podróżnych, prócz powodów politycznych, wpływał także brak większych ośrodków miejskich, tak po polskiej, jak i po sowieckiej stronie granicy. Przez granicę głównie odbywały się transporty towarowe, a Farynowo było główną stacją przeładunkową linii. W pierwszych latach po I wojnie światowej transgraniczny ruch pociągów nie był regularny. Sytuacja unormowała się w połowie lat 20. Do Farynowa przychodziły z Polski m.in. wagony ze śląskim węglem, żelazem, maszynami czy produktami metalowymi eksportowanymi do Sowietów. Do Polski wysyłano w większości puste wagony. Import zmniejszył się w latach 30. po industrializacji ZSRR. Po 1939 W 1940 do Zahacia i Farynowa doprowadzano składy normalnotorowe z deportowanymi Polakami. Na tych stacjach komunistyczni funkcjonariusze przepędzali wysiedleńców do wagonów szerokotorowych, którymi osoby te jechały dalej, w głąb ZSRS. Po wojnie przyłączono tereny na zachód od Farynowa do Związku Radzieckiego i stacja utraciła nadgraniczny charakter. Do XXI w. budynek stacyjny pochodzący z czasów carskich popadł w ruinę. Następnie został przerobiony na cerkiew i wyremontowany. Przypisy Bibliografia Станция Фариново. railwayz.info. [dostęp 2021-12-07]. (ros.). Фариново. Дзяржаўнага цэнтра картографа-геадэзічных матэрыялаў і даных Рэспублікі Беларусь. [dostęp 2021-12-07]. (ros.).
Czepina (stacja kolejowa)

Czepina (biał. Чэпіна; ros. Чепино) – stacja kolejowa w miejscowości Witebsk, w obwodzie witebskim, na Białorusi. Położona jest na liniach z Witebska do Jeziaryszczy i Połocka. Przypisy Bibliografia Станция Чепино. railwayz.info. [dostęp 2021-05-24]. (ros.).
Czarnaziomauka (stacja kolejowa)

Czarnaziomauka (biał. Чарназёмаўка; ros. Чернозёмовка) – stacja kolejowa w miejscowości Czarnaziomauka, w rejonie mohylewskim, w obwodzie mohylewskim, na Białorusi. Leży na linii Orsza – Mohylew – Żłobin. Przed II wojną światową istniał w tym miejscu przystanek kolejowy. Przypisy Bibliografia Станция Чернозёмовка. railwayz.info. [dostęp 2020-10-02]. (ros.). Чернозёмовка. Дзяржаўнага цэнтра картографа-геадэзічных матэрыялаў і даных Рэспублікі Беларусь. [dostęp 2020-10-02]. (ros.).
Szkłów (stacja kolejowa)

Szkłów (biał. Шклоў; ros. Шклов) – stacja kolejowa w miejscowości Szkłów, w rejonie szkłowskim, w obwodzie mohylewskim, na Białorusi. Leży na linii Orsza – Mohylew. Bibliografia Станция Шклов. railwayz.info. [dostęp 2020-09-12]. (ros.). Шклов. Дзяржаўнага цэнтра картографа-геадэзічных матэрыялаў і даных Рэспублікі Беларусь. [dostęp 2020-09-12]. (ros.).
Szumilino (stacja kolejowa)

Szumilino (biał. Шуміліна, ros. Шумилино) – stacja kolejowa w miejscowości Szumilino, w rejonie szumilińskim, w obwodzie witebskim, na Białorusi. Położona jest na linii Witebsk – Połock. Stacja powstała w XIX w. na drodze żelaznej dynebursko-witebskiej. Dawniej nosiła nazwę Sierocino. Przypisy Bibliografia Станция Шумилино. railwayz.info. [dostęp 2022-02-05]. (ros.). Шумилино. Дзяржаўнага цэнтра картографа-геадэзічных матэрыялаў і даных Рэспублікі Беларусь. [dostęp 2022-02-05]. (ros.).
Jazwina (mijanka)

Jazwina (biał. Язвіна, ros. Язвино) – mijanka i przystanek kolejowy w miejscowości Jazwina, w rejonie szumilińskim, w obwodzie witebskim, na Białorusi. Położona jest na linii Witebsk – Połock. Bibliografia Разъезд Язвино. railwayz.info. [dostęp 2022-02-04]. (ros.). Язвино. Дзяржаўнага цэнтра картографа-геадэзічных матэрыялаў і даных Рэспублікі Беларусь. [dostęp 2022-02-04]. (ros.).
Здание факультета географии и геоинформатики БГУ

Здание факультета географии и геоинформатики БГУ — здание в составе комплекса университетского городка БГУ, возведённое в стиле конструктивизма в 1931 году. Расположено внутри квартала БГУ, в настоящий момент[когда?] в здании размещается факультет географии и геоинформатики. История Белорусский государственный университет после своего основания в 1921 году размещался в нескольких зданиях, находящихся в разных частях Минска, что затрудняло его функционирование. Университет активно рос, образовывались новые факультеты, вследствие чего возникла необходимость в строительстве новых корпусов. В 1928 году был утверждён проект и начато строительство университетского городка на 16 объектов, среди которых был здание современного факультета географии и геоинформатики, завершённое в 1931 году. Главным архитектором проекта выступил Георгий Лавров, известный также по таким объектам, как государственная библиотека БССР, клинический городок и Академия наук. После Второй мировой войны повреждённое здание было восстановлено в изменённом виде. Появилась колоннада на западной стороне, было изменено остекление над центральным входом и приданы черты неоклассицизма в виде лепнины. Архитектурное решение Здание представляет собой часть целостной застройки студгородка в стиле конструктивизма с характерными для него чертами: простота форм, несимметричность, большие площади остекления, который прослеживается в том числе и во внутренних интерьерах здания. «Г»-образное трёхэтажное строение с двумя подвальными уровнями сложной формы общей площадью 6,5 тыс. м² окрашено в белый цвет. Его современное состояние несколько отличается от первоначальной задумки архитекторов, но в целом внешний облик и интерьеры сохранены. В 1990-е годы в здании прошел капитальный ремонт и реставрация его внешнего облика. Литература Белорусский государственный университет: Хроника событий (1919—1989) / Под ред. Ф. Н. Капуцкого и др. — Минск: Университетское издательство, 1990. — 238 с. — ISBN 5-7855-0561-4. Белорусский государственный университет в юбилейный год. 90 лет. / С. В. Абламейко [и др.]; под общ. ред. акад. С. В. Абламейко. — Минск: Университетское издательство, 2012. — 199 с.: ил. — ISBN 978-985-518-618-3. Примечания Ссылки Дом офицеров, геофак БГУ, Академия наук. Какие еще символы конструктивизма сохранились в Минске
Jüdischer Friedhof (Bjalynitschy)

Der Jüdische Friedhof in Bjalynitschy, einer belarussischen Stadt in der Mahiljouskaja Woblasz, wurde im 19. Jahrhundert angelegt. In Bjalynitschy war vor 1941 der Anteil der jüdischen Bevölkerung hoch. Der überwiegende Teil der jüdischen Bevölkerung wurde von den deutschen Besatzern während des Holocausts ermordet. Auf dem Jüdischen Friedhof sind nur noch wenige Grabsteine vorhanden. Siehe auch Liste jüdischer Friedhöfe in Belarus Weblinks Beschreibung des Friedhofs, polnisch bei Virtuelles Schtetl
Mohylewski Uniwersytet Państwowy im. Arkadzia Kulaszoua

Mohylewski Uniwersytet Państwowy im. Arkadzia Kuliaszowa (biał. Магілёўскі дзяржаўны ўніверсітэт імя Аркадзя Куляшова, МДУ імя Куляшова; ros. Могилёвский государственный университет имени Кулешова, МГУ имени Кулешова) – białoruska uczelnia z siedzibą w Mohylewie. Korzenie placówki sięgają 1 lipca 1913, gdy utworzono Mohylewski Instytut Nauczycielski mający kształcić kadrę pedagogiczną na terenie guberni mohylewskiej i witebskiej. Pierwsze zajęcia odbyły się 1 października tego samego roku. Rektorem Instytutu został doktor nauk teologicznych W. M. Tyczynin. W 1916 roku mury uczelni opuściło 33 absolwentów. W czasie I wojny światowej w Instytucie pracowało 8 wykładowców. W grudniu 1918 dokonano przekształcenia placówki w Mohylewski Instytut Pedagogiczny przyznając mu status szkoły wyższej. W 1930 umożliwiono absolwentom kształcenie się na studiach aspiranckich. Na krótko przed wybuchem wojny niemiecko-sowieckiej w 1941 roku w Instytucie uczyło się ponad 2 tys. studentów i wykładało 69 pracowników naukowych. W 1970 dokonano uroczystego otwarcia nowego kampusu uczelnianego przy ul. Kosmonautów. Osiem lat później uczelni przyznano imię białoruskiego pisarza Arkadzia Kuliaszowa. W roku 1997 rangę placówki podniesiono przekształcając ją w istniejący do dziś Mohylewski Uniwersytet Państwowy im. Arkadzia Kuliaszowa. Obecnie uczelnia składa się z 10 wydziałów i 38 katedr, a w jej murach pobiera nauki ponad 7,6 tys. studentów (w tym 4,3 tys. na studiach dziennych). Na uczelni zatrudnionych jest ponad 450 wykładowców, w tym 25 doktorów i profesorów. Rektorem MUP jest historyk Dzianis Duk. Oskarżenia o represje polityczne wobec studentów Uczelni zarzuca się wydalanie studentów z przyczyn politycznych. Według raportu przygotowanego przez polską Fundację Wolność i Demokracja, K.M. Bondarenka, rektor uczelni, wydalał studentów za działalność polityczną. Przypisy Literatura pod redakcją dr. Dariusza Zalewskiego, Marka Bućko, Michała Kurkiewicza i Tomasza Pisuli: Białoruski system represji. Prześladowcy i ich ofiary. Raport z realizacji projektu „Centrum dokumentacji i pomocy ofiarom represji politycznych na Białorusi”. Warszawa: Fundacja Wolność i Demokracja, grudzień 2007, s. 72. Linki zewnętrzne Oficjalna stronach MUP im. Arkadzia Kuliaszowa (ros.)
Могильовський державний університет імені А. О. Кулешова

Могильовський державний університет імені А. О. Кулешова (біл. Магілёўскі дзяржаўны ўнівэрсытэт імя Аркадзя Куляшова) — білоруський державний заклад вищої освіти зі статусом університету у місті Могильов. Загальна інформація і структура Могильовський державний університет імені А. О. Кулешова розташований за адресою: вул. Космонтавтів, 1, м. Могильов (Республіка Білорусь). Ректор університету — професор, д.і.н. Денис Володимирович Дук. У теперішній час (2000-ні) в університеті працює 7 факультетів, які забезпечують підготовку спеціалістів за 31 спеціальністю. В університеті навчається понад 7 600 студентів, з числа яких близько 4 300 осіб — на денному стаціонарі. Педагогічна діяльність та науково-дослідницька діяльність здійснюється на 38 кафедрах — на них працює понад 450 штатних викладачів — близько 200 з них мають наукові ступені і звання, в т.ч. і 25 докторів та професорів. З історії вишу Офіційна дата створення Могильовського учительського інституту — 1 липня 1913 року. Відкриття інституту відбулося 1 жовтня. Перший директор — кандидат богослов'я В. М. Тичинін. Перший випуск вчителів (33 особи) відбувся 1916 року. У навчальному закладі в той час працювало 8 викладачів. У грудні 1918 року вчительський інститут був реорганізований у педагогічний і отримав статус вищого навчального закладу. 1930 року почала роботу аспірантура. Станом на 1941 рік в інституті навчалося понад 2 000 студентів і працювало 69 викладачів. У 1970 році інститут отримав новий навчальний корпус по вулиці Космонавтів. 1978 року Могильовському педагогічному інституту було присвоєно ім'я класика білоруської літератури Аркадія Кулешова. 1997 року, за незалежності Республіки Білорусь, після проведення відповідної акредитації інститут було перетворено на Могильовський державний університет імені А. О. Кулешова. Звинувачення в політичних репресіях проти студентів Згідно зі звітом, підготовленим Польським фондом свободи і демократії, Костянтин Бондаренко, ректор університету, відраховував студентів за їх політичну діяльність. відомі випускники Лукашенко Олександр Григорович — президент Білорусі Бєльський Фома Антонович — педагог, музеолог Примітки Посилання Офіційний сайт МДУ ім Кулешова [Архівовано 31 жовтня 2021 у Wayback Machine.] (рос.)
Jezioro Ślepe (gmina Płaska)

Jezioro Ślepe – jezioro dystroficzne w gminie Płaska, w powiecie augustowskim, w woj. podlaskim. Jezioro leży na Równinie Augustowskiej, w Puszczy Augustowskiej. Jest to niewielkie, zarastające jezioro o bagnistych brzegach. Brzegi porośnięte są lasem. Nad jeziorem występuje wiele roślin bagiennych, między innymi rosiczki. Nocami nad jeziorem pojawiają się błędne ogniki. W pobliżu znajduje się wieś Mikaszówka. Przypisy Bibliografia Nazewnictwo geograficzne Polski. Tom 1. Hydronimy. Część 2. Wody stojące, Ewa Wolnicz-Pawłowska, Jerzy Duma, Janusz Rieger, Halina Czarnecka (oprac.), Warszawa: Główny Urząd Geodezji i Kartografii, 2006 (seria Nazewnictwo Geograficzne Polski), s. 159, ISBN 83-239-9607-5 .
Церковь Пресвятой Девы Марии (Холхлово)

Церковь Пресвятой Девы Марии (бел. Касцёл Найсвяцейшай Дзевы Марыі) — католический храм в агрогородке Холхлово, Белоруссия. Относится к молодечненскому деканату Минско-Могилёвского архидиоцеза. Памятник архитектуры деревянного зодчества с элементами стиля барокко, построен в 1738 году. Храм включён в Государственный список историко-культурных ценностей Республики Беларусь. История Католический приход в Холхлово основан князем Михаилом Сигизмундовичем в 1437 году. Тогда же был построен первый храм. В 1738 году на старом месте был построен новый деревянный храм, освящённый во имя Пресвятой Девы Марии. Деревянная двухъярусная звонница располагалась отдельно от храма. В XVIII веке число прихожан храма превышало 1000 человек. В результате второго раздела Речи Посполитой (1793) Холхлово оказалось в составе Российской империи; в Вилейском уезде. В начале XIX века поселение перешло во владение Карницких, а в середине XIX века — Язвинских. В 1847 году Викентий Язвинский построил за костёлом семейную часовню-усыпальницу (сохранилась). В середине XIX века была проведена частичная реконструкция и главного храма, которая привнесла в его облик черты классицизма. После подавления восстания 1863 года католический храм был переоборудован в православную церковь. В результате Рижского мирного договора 1921 года Холхлово вошло в состав межвоенной Польши, где было в составе Молодечненского повета Виленского воеводства. Храм Девы Марии 1738 года был возвращён католикам, число прихожан перед второй мировой войной составляло около 2300 человек. В послевоенное время храм был закрыт советскими властями, но здание сохранилось и использовалось как склад. Чтимую икону Богоматери в 1963 году передали в Национальный художественный музей Республики Беларусь. В 1990-е годы храм был возвращён католикам и отреставрирован. Архитектура Церковь Девы Марии — двухбашенная, однонефная, с прямоугольным в плане основным объёмом и пятигранным алтарным прирубом. Ризница пристроена с левой стороны пресвитерия. Основной объём и алтарная пристройка накрыты высокой двускатной гонтовой крышей. Главный фасад фланкирован невысокими четвериковыми башнями, между которыми расположен фронтон. Фасад декорирован четырёхколонным портиком, над главным входом расположено двухчастное окно. В основном объёме выделен нартекс, над которым расположены хоры. Историческое убранство интерьера не сохранилось. В современном интерьере храма выделяется алтарный образ Девы Марии, точная копия иконы, находящейся в музее. Литература А. М. Кулагін. Каталіцкія храмы Беларусі. — Мінск: 2008. ISBN 978-985-11-0395-5 «Каталіцкія святыні. Мінска-Магілёўская архідыяцэзія. Частка I». Тэкст и фота Аляксея Яроменкі. Мінск, «Про Хрысто», 2003 год. 256 с. ISBN 985-6628-37-7 Примечания Ссылки О храме на сайте Католической церкви в Белоруссии radzima.org
Натальевское (озеро)

Натальевское (бел. Натальеўскае) — озеро (водохранилище) в Белоруссии. Находится в Червенском районе Минской области, относится к бассейну реки Червенка. Общие сведения Озеро располагается чуть менее 200 м на север от границы г. Червеня. Длина береговой линии составляет примерно 1,29 км. Местность вокруг озера равнинная, заросшая кустарником, местами болотистая. В юго-западной части озеро соединено канавой с рекой Червенка. История В XIX-начале XX века это озеро называлось Глухое и было значительно больших размеров. На начало 1920-х его площадь составляла около 20 га. Тогда река Игуменка протекала через него. Фауна В озере обитают карп, карась и другие виды рыбы. Административная принадлежность В 2003 году озеро было передано в аренду УП «Волмянское охотхозяйство» сроком на 20 лет с целью сохранения и приумножения рыбных запасов, улучшения экологической обстановки, организации культурного отдыха жителей района и платного любительского рыболовства. Данной организацией в 2003 году проводилось зарыбление озера карпом, в 2004 году — карасём. Туризм В 2014 году пляж, находящийся в южной части озера, был благоустроен. На подъезде к нему был установлен шлагбаум, на самом пляже — кабинки для переодевания, мусорные контейнеры. Примечания
Галое (болото, Червенский район)

Галое (Гало; бел. Галае, Гало) — болото (урочище) в Червенском районе Минской области Беларуси. Происхождение названия Слово галое или гало на старобелорусском языке означало голое, безлесное место. История В 1960-е годы болото было осушено с целью повышения эффективности ведения лесного хозяйства. До осушения болото было почти полностью покрыто сосновым лесом, возраст которого составлял в среднем от 40 до 90 лет. Однако мелиорация негативно повлияла на экосистему и вызвала сокращение видового разнообразия, деградацию почв, понижение уровня грунтовых вод. На болоте регулярно стали происходить торфяные пожары, наиболее сильные из которых — в 1992 и 2002 годах. В результате последнего было уничтожено около 30 % территории болота, произошёл выброс в атмосферу тысяч тонн парниковых газов. В 2008—2009 годах в рамках проекта ПРООН/ГЭФ «Торфяники-2» с целью восстановления экосистемы болота на мелиоративных каналах были построены 30 земляных перемычек и 1 водосливная дамба. К 2015 году были восстановлены 664 га болота, вновь были зарегистрированы давно исчезнувшие на этой территории виды. Флора и фауна На болоте произрастают берёза пушистая, берёза бородавчатая, сосна обыкновенная, а также клюква, голубика, багульник, росянка круглолистная и другие виды растений. Среди животных встречаются бобры, лоси, дикие кабаны, а также различные виды земноводных, пресмыкающихся, в частности обыкновенная гадюка и обыкновенный уж, насекомых. Примечания
Церковь Божьего Тела (Крошин)

Костел Божьего Тела (бел. Касцёл Божага Цела) — католический храм в агрогородке Крошин, Брестская область, Белоруссия. Относится к ляховичскому деканату Пинского диоцеза. Построен в 1920-е годы. Костел включён в «Свод памятников истории и культуры Белоруссии». История Первый католический храм был построен в Крошине в 1442 году. В 1818 году в местечке выстроен новый деревянный храм. В 1920-е годы, когда Крошин находился в составе межвоенной Польши, было построено современное каменное здание костела Божьего Тела. В советское время в костел был расположен музей белорусского поэта Павлюка Багрима, родившегося в 1813 году в Крошине и похороненного на кладбище за костелом. Архитектура Костел Божьего Тела — прямоугольное в плане здание под двускатной крышей с примыкающей более низкой трёхгранной апсидой. По центру крыши расположена четырёхгранная башенка со шпилем. Главный фасад имеет двухъярусную композицию, укрупненные элементы декора — угловые пинакли, мощные лопатки, прямоугольные ниши, карниз и т. д. Вход выполнен в виде большой полукруглой арки. В центре щипца на втором ярусе фасада рельефно выполнен латинский крест. Боковые фасады ритмично расчленёны прямоугольными окнами. В интерьере трёхгранная апсида отделена от сводчатого нефа арочным просветом и освещена полукруглой люкарной. Основной зал храма перекрыт цилиндрическим сводом, под которым подвешена люстра работы Павлюка Багрима с орнаментальной ковкой. Короноподобное завершение люстры украшено изображением цветов и жаворонков. Эта люстра была выполнена мастером в 1891 году для владельца имения Петра Святополк-Завадского и первоначально висела в его доме, а после строительства каменного костёла была передана наследниками в храм. Литература А. М. Кулагін. Каталіцкія храмы Беларусi. — Мінск: 2008. ISBN 978-985-11-0395-5 Примечания Ссылки О храме на сайте Католической церкви в Белоруссии Сайт globustut.by Архивная копия от 29 декабря 2016 на Wayback Machine radzima.org