NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Katedrala Svetega Duha, Minsk

Katedrala Svetega Duha ali Katedrala Svetega Duha (belorusko Кафедральны сабор Сашэсця Святога Духа), je cerkev v Minsku v Belorusiji. Posvečena v čast Svetemu Duhu je matična cerkev Beloruske pravoslavne cerkve. Zgrajena je bila med letoma 1633 in 1642 kot del Bernardinskega samostana v času Poljsko-litovske države na mestu nekdanjih moških pravoslavnih samostanov. Mesto je leta 1860 ponovno postalo pravoslavno. Cerkev je uvrščena na seznam beloruske kulturne dediščine in velja za eno glavnih znamenitosti v Minsku. Zgodovina Bernardinski samostan Pred letom 1596 je bil na mestu cerkve Svetega Duha pravoslavni moški samostan, posvečen svetnikoma Kozmi in Damjanu. Samostan je imel v lasti tudi bližnja zemljišča na vzhodni meji starega Minska in je služil kot vojaška obramba mesta. Spomin nanj se je ohranil v imenu bližnje ulice Kozme in Damjana, ki je to ime nosila do leta 1931 (med drugo svetovno vojno so bile vse stavbe na ulici porušene in ulica je izginila). Cerkev je bila poškodovana v požaru leta 1741, najbolj uničujoč požar pa je bil 30. maja 1835. Preko samostana je požar zavzel celotno mestno središče in uničil številne zgodovinske stavbe in hiše preprostih ljudi. Bernardinci cerkve niso mogli obnoviti v prvotni obliki. Leta 1852 je red sklenil samostan zapreti. Preostale menihe so premestili v Nesviž in samostan je zapustili do leta 1860. Leta 1860 je bil samostan vrnjen pravoslavni cerkvi. Leta 1869 je mestna blagajna dala 13.000 rubljev za obnovo. 20. stoletje Leta 1918 so cerkev zaprli in večina cerkvene opreme je izginila. Stavba je bila nato uporabljena kot telovadnica za lokalne gasilce. Cerkev je bila odprta med nacistično okupacijo Belorusije leta 1942. V 1950-iha je bila stavba obnovljena. Leta 1961 je cerkev postala saborna cerkev Minske škofije, nato pa je bila povišana v osrednjo cerkev Beloruske pravoslavne cerkve. V južnem delu cerkve so leta 1968 postavili nov oltar. Sklici Viri Roberts, Nigel (2018). Belarus. Bradt Travel Guides. str. 181. ISBN 9781784776022. Kulagin, A. M. (2007). Праваслаўныя храмы Беларусі: энцыклапедычны даведнік [Encyclopedia of Orthodox Churches of Belarus]. Minsk: Беларуская Энцыклапедыя. ISBN 978-985-11-0389-4. Zunanje povezave
Helige Andens katedral, Minsk

Helige Andens katedral (belarusiska: Кафедральны сабор Сашэсця Святога Духа) är en belarusisk-ortodox katedral, belägen i Belarus huvudstad Minsk. Katedralen är helgad åt Den Helige Ande. Den tillhört Minsks eparki (eparki är Östortodoxa kyrkans motsvarighet till stift) sedan år 1961 och är Belarusisk-ortodoxa kyrkans huvudkyrka. Historik Heliga Andens katedral började att byggas år 1633 och stod klar år 1642, då Belarus var en del av det Polsk-litauiska samväldet. Katedralen var huvudtemplet för det romersk-katolska Bernadineklostret. Mellan åren 1914 och 1916 leddes gudstjänsterna i katedralen ofta av biskop och kyrkoherde Theofilakt Klementijev. År 1918, efter den ryska revolutionen och när kommunisterna tog makten, upphörde gudstjänsterna i katedralen. Efter det försvann många av katedralens redskap spårlöst. I själva katedralen beordrade myndigheterna att man skulle ordna en idrottshall för brandkåren (se Sovjetunionens förföljelse av kristna). Katedralen invigdes år 1942. År 1953 byggdes ett sidokapell vid katedralens norra sida för att hedra Heliga Barbara, där en partikel av hennes reliker placerades. År 1968 restes ett altare för att hedra en ikonen Kazanikonen av Guds Moder i katedralens södra sidokapell. Katedralen Katedralen är byggd i barockstil. Bilder Se även Östortodoxa kyrkan i Belarus Källor Den här artikeln är delvis baserad på material från engelskspråkiga Wikipedia, Holy Spirit Cathedral (Minsk), 1 november 2023. Holy Spirit Cathedral in Minsk, Churches & Monasteries, Attractions, Travel and Tourism in Belarus - YesBelarus.com История собора | Минский Свято-Духов кафедральный собор (minsk.by) Noter Länkar Wikimedia Commons har media som rör Helige Andens katedral, Minsk. Helige Andens katedrals hemsida (på ryska)
Собор Сходження Святого Духа (Мінськ)

Кафедральний собор Сходження Святого Духа (біл. Кафедральны сабор Сашэсця Святога Духа) — катедральний собор білоруського екзархату Російської православної церкви. Історія Костел Сучасний собор Сходження Святого Духа було зведено у 1633—1642 роках Бернардинською католицькою громадою. Храм був названий на честь Благовіщення пресвятої діви Марії. При храмі діяв жіночий монастир бернардинок. Комплекс складався з кам'яної будівлі костелу і 2-поверхового монастирського житлового корпусу, 3-поверхового флігеля і дерев'яних господарських будівель. Костел славився чудотворною іконою Божої матері, яку після захоплення Мінська росіянами було евакуйовано в Жемайтію. Ікона не збереглася до нашого часу, проте збереглася гравюра, виконана з цієї ікони Леонтієм Тарасевичем Монастир зазнавав руйнівних пожеж у 1741, а потім у 1835 роках, але кожного разу реставрувався. Станом на 1842 рік в мінському монастирі бернардинок жили 20 черниць, новіциятка, кандидат і дві терциярки. У ньому виховувалися також близько 20 дівчат, більшість з яких втратила батьків. За російського панування У 1852 році монастир було закрито російською владою, а черниць вислано до Несвіжу. Будівлею натомість заволоділи православні громади і з 1860 року будівля функціонувала як православний храм. 1869 року храм було відремонтовано, поставлено новий іконостас, а з 1870 року при храмі відкрито монастир, тепер чоловічий, до якого переїхали ченці зі Слуцького Свято-троїцького монастиря. Монастир було названо Свято-Духівським. 1922 року монастир був закритий радянською владою і не діяв до приходу у 1941 року на білоруські землі німців. З поверненням Мінська до СРСР із закриттям головного храму міста − Петропавлівського собору, Свято-Духівський собор став кафедральним храмом Мінської єпархії. Святинею сучасного храму вважаються мощі святої благовірної Софії Слуцької, онучки Анастасії Слуцької. Посилання «Прошлое и настоящее собора на портале Белорусской православной церкви» [Архівовано 3 березня 2016 у Wayback Machine.] Історія храму і легенди [Архівовано 6 грудня 2011 у Wayback Machine.] Сайт собору [Архівовано 27 квітня 2016 у Wayback Machine.] Собор на сторінці визначних місць Мінська [Архівовано 15 травня 2009 у Wayback Machine.] Собор у каталозі визначних місць Білорусі
Asveja

Asveja (bělorusky Асьвея, rusky Осве́я – Osveja, polsky Oświeja, lotyšsky Asveja, litevsky Asveja) je sídlo městského typu ve Vitebské oblasti v Bělorusku. K roku 2018 v něm žilo přibližně dvanáct set obyvatel. Poloha Asveja leží na jižním břehu Asvejského jezera v nejsevernější části Běloruska jen zhruba deset kilometrů na jihovýchod od bělorusko-lotyšské státní hranice a deset kilometrů na jihozápad od bělorusko-ruské státní hranice. Leží přibližně čtyřicet kilometrů severně od Verchňadzvinsku, správního střediska rajónu.Ve Verchňadzvinsku je také nejbližší železniční stanice, jež je na trati z Polacku do Daugavpilsu. Dějiny První zmínka je z roku 1503, městská práva byla Asveji propůjčena od roku 1695. Rodáci Ivan Osipovič Jarkovskij (1844–1902), polský stavební inženýr, objevitel Jarkovského efektu Odkazy Reference V tomto článku byly použity překlady textů z článků Asweja na německé Wikipedii a Асьвея na běloruské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Asveja na Wikimedia Commons
Asweja

Asweja (belarussisch Асве́я; russisch Осве́я; polnisch Oświeja; lettisch Asveja; litauisch Asveja) ist eine Siedlung städtischen Typs im äußersten Norden von Belarus am Südufer des Aswejasees. Die Kleinstadt liegt in der Nähe der Grenzen zu Russland und Lettland, 40 km von Werchnjadswinsk und 37 km vom Bahnhof Werchnjadswinsk an der Strecke Polazk – Daugavpils entfernt, im Rajon Werchnjadswinsk in der Wizebskaja Woblasz. 1503 wurde Asweja erstmals in historischen Quellen erwähnt, im Jahr 1695 bekam der Ort das Stadtrecht verliehen. 2010 lebten in der Siedlung, welche seit 2007 den Status einer Agrostadt innehat, 1300 Bewohner. In der Zeit von Februar bis April 1943 wurden im damaligen Bezirk Asweja im Rahmen der Operation Winterzauber von baltischen Kollaborateuren, die unter der Führung von SS-Kräften standen, Hunderte von Dörfern niedergebrannt und mehr als 10.000 Bewohner getötet. Es sollte den im Hinterland operierenden Partisaneneinheiten durch die letztendlich angestrebte komplette Entvölkerung ganzer Landstriche die Versorgungsbasis genommen werden. Zu Zeiten der UdSSR bezeichnete man diese Strafmaßnahme (Operation Winterzauber) zur Vergeltung von Partisanenaktivitäten auch als Tragödie von Asweja (russisch Освейская трагедия).
Asvyeya

Asvyeya (Belarusian: Асвея, romanized: Asvieja; Russian: Освея, romanized: Osveya), also historically known as Osvey, is an urban-type settlement in Vyerkhnyadzvinsk District, Vitebsk Region, Belarus. As of 2025, it has a population of 916. Notes References Sources "Освей" . Brockhaus and Efron Encyclopedic Dictionary (in Russian). 1906.
Asveya (Vierjniadzvinsk)

Asveya (bielorruso: Асве́я) u Osveya (ruso: Осве́я) es un asentamiento de tipo urbano de Bielorrusia, ubicado en el raión de Vierjniadzvinsk de la provincia de Vítebsk. En 2025 tenía una población de 916 habitantes.​ Es sede de un consejo rural, que incluye 47 pedanías que añaden otros novecientos habitantes a la población del término municipal.​ Se ubica junto a la orilla meridional del lago homónimo, unos 30 km al norte de la capital distrital Vierjniadzvinsk y unos 20 km al sur del trifinio con Letonia y Rusia.​ Historia En Asveya existen restos arqueológicos de un antiguo asentamiento eslavo del siglo X, que desapareció con la invasión mongola de la Rus de Kiev. Se conoce la existencia del actual asentamiento en documentos del Gran Ducado de Lituania desde 1503. En 1695 adoptó el estatus de ciudad en el voivodato de Pólatsk. En la partición de 1772 pasó a formar parte del Imperio ruso, que clasificó el asentamiento como un miasteczko. La RSS de Bielorrusia le dio en 1924 el estatus de capital distrital (que perdería en 1959) y el de asentamiento de tipo urbano en 1938. Desde 2007, su ayuntamiento toma la forma jurídica de consejo rural, aunque la localidad conserva su estatus urbano.​​ Referencias
Oświeja

Oświeja (biał. Асвея) – osiedle typu miejskiego na Białorusi, w obwodzie witebskim w rejonie wierchniedźwińskim, na południowym brzegu Jeziora Oświejskiego (pow. 52,8 km²). Od 1938 osiedle miejskie. 1,3 tys. mieszkańców (2010). Głównie przemysł spożywczy, wyrób materiałów budowlanych, lekki. Historia Oświej (Asweja) wzmiankowana w XV wieku, prawa miejskie posiada od 1695 roku. Od XVI do XVIII wieku ośrodek handlu (2 jarmarki rocznie). Podczas okupacji hitlerowskiej, w sierpniu 1941 roku Niemcy utworzyli getto dla żydowskich mieszkańców. Przebywało w nim około 700 osób. W marcu 1942 roku Niemcy zlikwidowali getto, a Żydów zamordowali w parku miejskim. Flaga i herb Flaga i herb Oświei zostały ustanowione 20 stycznia 2006 roku rozporządzeniem prezydenta Białorusi nr 36. Zabytki Znajduje się tu zabytkowy szpital klasztorny (z 1759 r.), pozostałość zespołu klasztoru sióstr miłosierdzia, fundacji Konstancji Hylzen z Platerów. Należy obecnie do miejscowego szpitala, nie jest użytkowany. Pozostałości zespołu pałacowego z II poł. XVIII w. wybudowanego przez Jana Augusta Hylzena, wojewody mińskiego. Następnie w rękach syna Józefa Hylzena, wojewody mścisławskiego. Od 1786 r. w rękach Szadurskich do początku XX w. Klasycystyczny ogromny pałac zniszczony w czasie I wojny światowej, zachowały się ruiny. Liczba pałacowych wejść, kominów, pokoi oraz okien odpowiadała liczbie pór roku, miesięcy, tygodni i dni. Park o pow. 16 ha, część dawnego parku otaczającego pałac, z systemem stawów połączonych z jeziorem. Fundamenty kościoła św. Trójcy Przenajświętszej z 1782 roku, zniszczonego w 1937 roku Przypisy Urodzeni w Oświei Jan Jarkowski – polski inżynier Linki zewnętrzne Oświej, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. VII: Netrebka – Perepiat, Warszawa 1886, s. 743 .
Асвеја

Асвеја или Освеја (бел. Асвея; рус. Освея) насељено је место са административним статусом варошице (городской посёлок) на крајњем северу Републике Белорусије и Витепске области, недалеко од тромеђе са Русијом и Летонијом. Административно припада Горњодвинском рејону. Према проценама о броју становника из 2014. у вароши је живело 1.200 становника. Географија Асвеја лежи на јужној обали Асвејског језера, на око 40 км северно од административног центра Горњодвинског рејона, града Верхњедвинска, и на око 37 км од железничке станице на линији Полацк—Даугавпилс. Историја Насеље Асвеја у писаним изворима први пут се помиње у списима из 1503. године, а име је добило по истоименом језеру на чијим јужним обалама се формирало. Током XVI века постаје један од окружних центара Полацког војводства, а 1695. добија статус града у границама Велике Кнежевине Литваније. Од 1772. постаје делом Руске Империје. После Октобарска револуција улази у састав Белоруске ССР. У периоду 1924—1959. административни центар истоименог рејона. Садашњи административни статус има од 1938, а у садашњим административним границама је од 1959. године. Демографија Према резултатима пописа из 2009. у вароши је живело 1.300 становника. Напомене - * Резултат процене статистичког завода Белорусије. Види још Горњодвински рејон Витепска област Асвејско језеро Референце Литература Асвея // Памяць: гісторыка-дакументальная хроніка Верхнядзвінскага раёна : у 2 кн. / рэдкал.: У. С. Богаў [і інш.]. — Мн, 2000. — Кн. 2. — С. 334—335. Край Асвейскіх азёр = Край Освейских озер / А. Ф. Бубала, В.І. Рудой; фота А. Ф. Бубала, А. У. Маладзечкін, В. Л. Салаўёў. — Наваполацк, 2007. — 44 с. Мандрык, І. Асвея — паселішча незвычайнае / І. Мандрык // Белорусская нива. — 2003. — 18 окт. — С. 8. Освея // Республика Беларусь : энциклопедия : в 6 т. / редкол.: Г. П. Пашков [и др.]. — Мн, 2006. — Т. 5. — С. 623. Понизник, С. С. Освейская трагедия : Кн. нар. памяти / С. С. Понизник. — Минск : Юнацтва, 1992. — 170 с. Спољашње везе „Положај насеља на мапи припадајућег рејона”. Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (29. септембар 2010) Гарады і вёскі Беларусі: Энцыклапедыя. Т.2, кн.2. Гомельская вобласць/С. В. Марцэлеў; Рэдкалегія: Г. П. Пашкоў (галоўны рэдактар) і інш. — Мн.: БелЭн, 520с.: іл. Тыраж 4000 экз. 2005. ISBN 978-985-11-0330-6.. ISBN 978-985-11-0302-3. Списак насељених места у Републици Белорусији
Asvieja

Osveja (vitryska: Асвея) är en köping i Vitsebsks voblast i Vitryssland. Den ligger i den norra delen av landet, 240 km norr om huvudstaden Horad Mіnsk. Osveja ligger 140 meter över havet och antalet invånare är 1 206. Den ligger vid sjön Vozera Asvejskaje. Natur Terrängen runt Osveja är platt. Trakten är glest befolkad. Det finns inga andra samhällen i närheten. Se även Stadsliknande samhällen i Viciebsks voblasć Vitrysslands stadsliknande samhällen Referenser Kommentarer Källor
Lyubcha, Belarus

Lyubcha is an urban-type settlement in Novogrudok District, Grodno Region, Belarus. It is located near the Neman River about 23 kilometres (14 mi) from Novogrudok. As of 2025, it has a population of 962. History Within the Grand Duchy of Lithuania, Lyubcha was part of Nowogródek Voivodeship. In 1795, the town was acquired by the Russian Empire as a result of the Third Partition of Poland. From 1921 until 1939, Lyubcha (Lubcz) was part of the Second Polish Republic. Before World War II, approximately 1500 Jews lived in Lubcha. There were 2 synagogues and a Jewish cemetery. In September 1939, Lyubcha was occupied by the Red Army and, on 14 November 1939, incorporated into the Byelorussian SSR. From 26 June 1941 until 8 July 1944, Lyubcha was occupied by Nazi Germany and administered as a part of the Generalbezirk Weißruthenien of Reichskommissariat Ostland. A short time after their arrival, the Germans selected 50 Jewish men and brought them to Novogrudok, where they were shot. In March 1942, a ghetto was fenced in and Jews from surroundings villages, like Delatyche, were brought into the ghetto. Later, three members of the Judenrat and Jewish police were shot by the Germans under the pretext of bad hygienic conditions inside the ghetto. Although the fate of the remaining Jews is not completely clear, it seems that a group was sent to the Novogrudok ghetto, where they were later shot in August 1942. Another group was sent to complete road construction near the village of Vorobyeviche, where they were also shot in August 1942. It appears that several hundred Jews were shot and buried in the cemetery during spring 1942. Sights Lubcz Castle of the Radziwill family Orthodox church of Saint Elijah (1910–14) Catholic church, 1930 Old Jewish cemetery Notes References External links Lubcha's Castle (in Belarusian) Photos on Radzima.org Views of the castle and town Lubcha's history (in Russian)
Liubcha

Liubcha (bielorruso y ruso: Лю́бча; polaco: Lubcz; yidis: לובטש Lubtsh; lituano: Liubčia) es un asentamiento de tipo urbano de Bielorrusia, perteneciente al raión de Navahrúdak de la provincia de Grodno. En 2018, la localidad tenía una población de 1081 habitantes. Es sede de un consejo rural con una población total de casi dos mil habitantes, que incluye como pedanías 22 aldeas y un jútar.​ Se ubica a orillas del río Neman, unos 25 km al noreste de la capital distrital Navahrúdak.​ Historia Se conoce la existencia del pueblo en documentos desde 1401. En 1581, Jan Kiszka fundó aquí el castillo de Lubcha, en torno al cual se instaló un grupo de socinianos, que en pocos años se convirtieron en una congregación calvinista. En 1590, Segismundo III Vasa otorgó a la localidad el Derecho de Magdeburgo, pasando a ser una ciudad más importante a partir de 1606, cuando fue comprada por la familia noble Radziwiłł, que invitó a asentarse en ella a numerosos habitantes de ciudades de realengo como Minsk o Navahrúdak. En 1612, la imprenta protestante de Piotr Blastus Kmita se trasladó aquí desde Vilna, desarrollándose como centro cultural a lo largo del siglo XVII.​ En la partición de 1795 pasó a formar parte del Imperio ruso, que redujo su estatus al de miasteczko, que se organizó como centro administrativo de una vólost en el uyezd de Novogrúdok. En 1921 pasó a formar parte de la Segunda República Polaca, hasta que en 1939 se integró en la RSS de Bielorrusia, que en 1940 estableció aquí la capital de un raión en la óblast de Baránavichi. En 1954 pasó a formar parte de la óblast de Grodno, tras lo cual en 1956 perdió el estatus de capital distrital.​ El asentamiento llegó a tener tres mil habitantes a principios del siglo XX, siendo la mitad de sus habitantes en aquella época judíos, quienes contaban con dos sinagogas y su propio cementerio. Sin embargo, la mayoría de estos judíos fueron asesinados por los invasores alemanes, quienes en 1942 construyeron aquí un gueto. En los años posteriores, las autoridades soviéticas no vieron en este asentamiento un lugar de repoblación prioritario, por lo que pasó a ser una localidad prácticamente rural, con una economía basada en un koljós y en el uso turístico del castillo, pese a seguir siendo un asentamiento oficialmente urbano.​ Referencias
Љупча

Љупча (бел. Любча; рус. Любча; пољ. Lubcz) насељено је место са административним статусом варошице (городской посёлок) у западном делу Републике Белорусије. Насеље административно припада Навагрудском рејону Гродњенске области. Према подацима пописа становништва из 2009. у вароши је живело 1.300 становника. Географија Варошица се налази у северном делу Навагрудског рејона, на левој обали реке Њемен. Налази се на око 26 km североисточно од рејонског центра Навагрудка и на око 50 km од железничке станице на линији Барановичи—Лида. Историја Насеље се у писаним документима по први пут помиње у немачким хроникама из 1401, а у вези са крсташким нападима у том подручју. Постоје и подаци о постојању двора Навагрудског повјата од 1499. до 1571. године. Током постојања Велике Кнежевине Литваније, Љупча је била делом феудалних поседа различитих племићких породица из тог времена, а значајнијег трага оставио је књаз Јан Кишка који је 1581. у насељу подигао тврђаву (која и данас постоји) и аријанску цркву (која почетком XVII века прераста у калвинистички саборни храм). Насеље 1590. добија Магдебуршко право, а самим тим и одређене трговачке привилегије. Негде у исто време у насељу је отворена и штампарија. Од 1795. налази се у саставу Руске Империје, као окружни центар. Према регистру о броју становника из 1897. у Љупчи су живела 3.374 житеља у нешто више од 200 домаћинстава. У међуратном периоду од 1921. до 1939. Љупча је део Пољске, након чега прелази у руке Белоруске ССР и постаје рејонски центар у оквирима Барановичке области. Делом садашње Гродњенске области је од 1954, а две године касније улази у састав Навагрудског рејона. Демографија Према резултатима пописа из 2009. у вароши је живело 1.300 становника. Види још Навагрудски рејон Гродњенска област Референце Спољашње везе Положај насеља на мапи припадајућег рејона Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (26. март 2009) Гарады і вёскі Беларусі: Энцыклапедыя. Т.2, кн.2. Гомельская вобласць/С. В. Марцэлеў; Рэдкалегія: Г. П. Пашкоў (галоўны рэдактар) і інш. — Мн.: БелЭн, 2005. 520с.: іл. Тыраж 4000 экз. ISBN 978-985-11-0330-6. ISBN 978-985-11-0302-3 Неслужбени сајт Списак насељених места у Републици Белорусији
Ljubtja, Belarus

Ljubtja (vitryska: Любча) är en köping i Vitryssland. Den ligger i voblasten Hrodna voblast, i den nordvästra delen av landet, 100 km väster om huvudstaden Horad Mіnsk. Ljubtja ligger 139 meter över havet och antalet invånare är 1 059. Natur och klimat Terrängen runt Ljubtja är platt. Runt Ljubtja är det ganska glesbefolkat, med 34 invånare per kvadratkilometer.. Ljubtja är det största samhället i trakten. I omgivningarna runt Ljubtja växer i huvudsak blandskog. Se även Stadsliknande samhällen i Hrodna voblasć Vitrysslands stadsliknande samhällen Referenser Kommentarer Källor Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Ljubtja.
Любча (Білорусь)

Лю́бча (біл. Любча) — селище міського типу в Гродненській області Білорусі, у Новогрудському районі. Населення Населення селища становить 1,4 тис. осіб (2006). Історія Уперше згадується в 1401 р. у німецьких хроніках, як об'єкт походів хрестоносців. У Великому королівстві литовському належала Хрептовичам, Гаштольдам, Кишкам (Я. Кишка заснував тут Любчанський замок (1581), школу й аріанський храм, з XVII століття — кальвіністський собор), з 1606 належала Радзивіллам. У 1590 король Сигізмунд III Ваза надав Любчі магдебурзьке право і герб. Радзивілли з метою економічного зміцнення й збільшення містечка запрошують у нього міщан з Мінська, Новокупка й інших королівських міст. В XVII столітті створюються ремісничі цехи, також існувала друкарня, заснована П. Б. Кмитом, де друкувалася література по медицині, історії, поетичні добутки й ін. У 1655 р. Любчу взяли козаки Івана Золотаренка і зруйнували замок. З 1795 у складі російської імперії. Станом на 1885 рік у містечку, центрі Любчанської волості Новогрудського повіту Мінської губернії, мешкало 670 осіб, налічувалось 60 дворових господарств, існували православна церква, 2 синагоги, школа, 21 лавка. За переписом 1897 року кількість мешканців зросла до 3374 осіб (1639 чоловічої статі та 1735 — жіночої), з яких 877 — православної віри, 2463 — юдейської. В 1921–1939 роках у складі Польщі, центр гміни Новогрудського повіту й воєводства. З 1939 — в БРСР, з 1940 — центр району Барановичської області. З 1954 — в Гродненській області, з 1956 в Новогрудському районі. У 1996 — 540 дворів, 1628 жителів, школа, 7 магазинів, 2 бібліотеки, лікарня й ін. В замку ведуться археологічні розкопки та реконструкція. Планується відкриття готелю. Відомі особистості В поселенні мешкав: Винар Микола Андрійович (1912—1977) — краєзнавець, педагог. Галерея Див. також Любчанський замок Примітки Джерела Lubcz // Słownik geograficzny Królestwa Polskiego. — Warszawa : Druk «Wieku», 1884. — Т. V. — S. 393. (пол.).— S. 393-394. (пол.) Посилання Любча: гісторыя і адраджэнне Любча ў праекце «Глобус» [Архівовано 28 листопада 2020 у Wayback Machine.]