NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Kościół św. Jerzego w Wornianach

Kościół św. Jerzego – rzymskokatolicki kościół w Wornianach, na Białorusi, wzniesiony w XVIII w. na miejscu starszej świątyni. Należy do parafii św. Jerzego w Wornianach. Historia Kościół św. Jerzego w Wornianach został zbudowany w latach 1767-1768 według projektu A. Kosakowskiego, w stylu późnobarokowym. Jego fundatorką była Marcjanna Abramowicz. W latach 1880 i 1909, będąc nieprzerwanie czynnym, był przebudowywany. W 1948 władze radzieckie poleciły zamknąć kościół i urządzić w nim kino. Następnie funkcjonowała tutaj dyskoteka, co spowodowało całkowitą dewastację wystroju wnętrza. Parafia rzymskokatolicka odzyskała obiekt w 1989, wtedy też budowlę gruntownie odnowiono. Powtórna konsekracja obiektu miała miejsce 11 kwietnia 1990. Architektura Kościół wzniesiony został w stylu późnobarokowym. Posiada nawę główną oraz nawę poprzeczną, nakryte sklepieniem kolebkowym. Wejście do obiektu prowadzi przez niewielki, niski przedsionek z trójkątnym szczytem. Frontowa elewacja obiektu zdobiona jest wiązkami pilastrów i gzymsami, wieńczy ją szczyt flankowany dwiema wieżami, na których zbudowano kopulaste hełmy. Skromniej dekorowane są elewacje boczne, na których umieszczono pary pilastrów. Kościół otacza ogrodzenie z bramą wejściową, łączące się z dwoma symetrycznie ustawionymi względem świątyni budynkami z 1770: murowaną plebanią i domem aptekarza. W obydwu zachowały się oryginalne sienie, klatki schodowe i sklepienia krzyżowe na kondygnacji parterowej. Taki kompleks architektoniczny jest częścią barokowego układu całego miasteczka, obok kompleksu pałacowego Abramowiczów (niezachowanego w pierwotnej postaci - pałac spłonął po I wojnie światowej, przetrwały obiekty gospodarcze i część parku) oraz położonego między nimi placu z domami mieszkalnymi. Przypisy
Церковь Святого Юрия (Ворняны)

Церковь Святого Юрия (бел. Касцёл Святога Юр'я) — католический храм в агрогородке Ворняны, Гродненская область, Беларусь. Относится к островецкому деканату Гродненского диоцеза. Памятник архитектуры в стиле позднего барокко. Построен в 1767—1769 годах. Храм включён в Государственный список историко-культурных ценностей Республики Беларусь. История Католический приход в Ворнянах основан в 1462 году. Деревянный костёл был выстроен на средства некоей Марины, вдовы Сунигайло или одного из его сыновей, это первое в истории упоминание о посёлке Ворняны. Современный каменный храм был возведён в 1767—1769 годах на месте старого деревянного в стиле позднего барокко на средства владелицы Ворнян Марии Абрамович по проекту архитектора А. Косаковского. Костёл освящён во имя святого Юрия (Георгия) в 1769 году епископом Т. Зенковичем. В 1880 и 1909 годах незначительно перестраивался. В годы Второй мировой войны службы в костеле проводил ксендз Ян Селевич, впоследствии объявленный «Праведником народов мира». После Второй мировой войны был закрыт и переоборудован под клуб, возвращён католической церкви только 11 марта 1990 года. 11 апреля 1990 года повторно освящён. Архитектура Храм Благовещения Пресвятой Девы Марии — памятник позднего барокко, представляет собой однонефный храм с поперечным трансептом. Архитектурная доминанта главного фасада — высокие боковые трёхъярусные башни с арочными проемами и нишами, увенчаны фигурными завершениями. Почти равная нефу по длине прямоугольная апсида пресвитерия перекрыта, также как и сам неф, цилиндрическим сводом с подпружными арками. Над нартексом расположены хоры, куда ведёт витая лестница. Оригинальные роспись и скульптурное убранство не сохранились. Алтарь храма украшен иконами школы Шимона Чеховича. Храм святого Юрия — центральная часть архитектурного ансамбля, организованного вдоль вытянутой прямоугольной площади, который кроме храма составляют дом аптекаря и приходской дом (плебания), поставленные по обеим сторонам костёла под углом к нему. Литература А. М. Кулагін. Каталіцкія храмы Беларусi. — Мінск: 2008. ISBN 978-985-11-0395-5 «Архітэктура Беларусі. Энцыклапедычны даведнік». Мінск, «Беларуская Энцыклапедыя імя Петруся Броўкі», 1993 год. 620 стар. ISBN 5-85700-078-5 Габрусь Т. Віктараўна. «Мураваныя харалы: сакральная архітэктура беларускага барока». Мінск, «Ураджай», 2001 год. 287 с. ISBN 985-04-0499-X. Примечания Ссылки Костёл на сайте Католической церкви в Беларуси Костёл на сайте globustut.by Архивная копия от 7 апреля 2014 на Wayback Machine Костёл на сайте radzima.org Сайт костела varnyany.www.by
Церковь Святой Троицы (Жодишки)

Церковь Святой Троицы (бел. Касцёл Найсвяцейшай Тройцы) — католический храм в агрогородке Жодишки, Гродненская область, Белоруссия. Относится к Сморгонскому деканату Гродненского диоцеза. Памятник архитектуры в стиле ренессанс. Построен в 1600—1612 годах как кальвинистский храм, позднее переделан в католический. Храм включён в Государственный список историко-культурных ценностей Республики Беларусь. История Католический приход в Жодишках основан в 1567 году. Владельцы посёлка Остиковичи выстроили здесь деревянный костёл. В 1600—1612 годах на его месте был возведён кальвинистский храм на средства Криштофа Иеронимовича Комара. В ходе контрреформации в начале XVIII века по давлением иезуитов кальвинисты оставили Жодишки. Храм был превращён в католический приходской костёл Святой Троицы. В 1778 году храм был отремонтирован стараниями местного настоятеля ксендза Яна Стасюневича. В 1886 году настоятелем Жодишского костела был ксендз Иосиф Вроблевский. В 1902—1904 годах храм был перестроен, в частности были пристроены рукава трансепта, придавшие храму форму латинского креста. В 1907 году настоятелем костела был ксендз Эдуард Дибель. В Первую мировую войну храм пострадал; в частности была разрушена колокольня. В 20-е годы XX века реставрировался, но колокольня не была восстановлена. В 1924 г. настоятелем был назначен сторонник белорусизации костела Винцент Годлевский. В 1937 году художник Пётр Сергиевич расписал своды церковных часовен. В советское время костёл продолжал действовать. Архитектура Первоначально храм имел вытянутую по продольной оси прямоугольную форму с фронтальной башней-колокольней. В 1904 году с постройкой трансепта храм получил крестообразную форму. С западной стороны храма находится квадратная в плане, укрепленная угловыми контрфорсами апсида, над которой раньше возвышалась высокая и массивная башня-колокольня (разрушена в первую мировую войну). В соответствии с аскетическим принципами кальвинистов архитектура храма решена в простых формах. Литература А. М. Кулагін. Каталіцкія храмы Беларусi. — Мінск: 2008. ISBN 978-985-11-0395-5 «Архітэктура Беларусі. Энцыклапедычны даведнік». Мінск, «Беларуская Энцыклапедыя імя Петруся Броўкі», 1993 год. 620 стар. ISBN 5-85700-078-5 Габрусь Т. Віктараўна. «Мураваныя харалы: сакральная архітэктура беларускага барока». Мінск, «Ураджай», 2001 год. 287 с. ISBN 985-04-0499-X. Примечания Ссылки О храме на сайте Католической церкви в Белоруссии Сайт globustut.by Архивная копия от 2 июня 2009 на Wayback Machine radzima.org
Костёл Святой Троицы (Радошковичи)

Церковь Святой Троицы (бел. Касцёл Найсвяцейшай Тройцы) — католический храм в городском посёлке Радошковичи, Беларусь. Относится к молоденченскому деканату Минско-Могилёвского архидиоцеза. Памятник архитектуры в стиле классицизм, построен в 1855—1859 годах. Храм включён в Государственный список историко-культурных ценностей Республики Беларусь. История Первый деревянный костёл Пресвятой Троицы был построен в Радошковичах в середине XV века на средства виленского каштеляна Петра Сеньки Гедигольдовича. Новый храм, также из дерева, был построен в 1734-36 годах в стиле барокко. Храм был богато декорирован, насчитывал 7 алтарей, рядом была построена деревянная колокольня. При храме действовали школа и госпиталь. В конце XVIII века приход насчитывал более 2300 человек, помимо храма в Радошковичах в приход Пресвятой Троицы входили часовни в Новом Дворе (ныне Роговский сельсовет Минского района) и Сычевичах. После того как храм полностью сгорел во время пожара, в 1855—1859 годах в Радошковичах был построен каменный храм в стиле позднего классицизма. Церковь была освящена во имя Святой Троицы 3 сентября 1860 года. В конце XIX века количество прихожан превышало 2600 человек. В 1882 году в этой церкви был крещён Янка Купала. В 1915 году настоятелем костела был Вацлав Гинтовт-Дзевалтовский. В 1946 году костёл был закрыт, в здании организован заводской цех. К концу XX века здание пришло в аварийное состояние, после того, как в 1990 году оно было возвращено Католической церкви, реставрация заняла почти 13 лет. Повторное освящение восстановленного храма состоялось в 2003 году. Архитектура Церковь Святой Троицы — трёхнефная двухбашенная базилика с полуциркульной апсидой и боковыми ризницами. Основной, прямоугольный в плане объём накрыт двускатной крышей, вытянутая по продольной оси апсида — более низкой двускатной крышей. Квадратные в сечении четырёхъярусные башни декорированы сквозными арочными проемами и завершены шлемовидными куполами. Боковые плоскостные фасады ритмично расчленены высокими арочными оконными проемами и широкими пилястрами в простенках. Внутреннее пространство разделено на три нефа двумя рядами квадратных колонн. Частично сохранился старинный орнамент на полу в апсидной части. Перед костелом расположены ворота с тремя арочными проходами. Литература А. М. Кулагін. Каталіцкія храмы Беларусi. — Мінск: 2008. ISBN 978-985-11-0395-5 «Каталіцкія святыні. Мінска-Магілёўская архідыяцэзія. Частка I». Мінск, «Про Хрысто», 2003 год. Стр. 122—125 ISBN 985-6628-37-7 «Архітэктура Беларусі. Энцыклапедычны даведнік». Мінск, «Беларуская Энцыклапедыя імя Петруся Броўкі», 1993 год. 620 стар. ISBN 5-85700-078-5 Примечания Ссылки О храме на сайте Католической церкви в Белоруссии Сайт globustut.by Архивная копия от 15 апреля 2014 на Wayback Machine radzima.org
Trepałowo (rejon mołodecki)

Trepałowo (biał. Трапалава, ros. Трепалово) – wieś na Białorusi, w obwodzie mińskim, w rejonie mołodeckim, w sielsowiecie Markowo. Historia Dawniej dwa folwarki i dwie wsie. W czasach zaborów wieś i folwark w powiecie oszmiańskim, w guberni wileńskiej Imperium Rosyjskiego. W latach 1921–1945 wieś i folwark a następnie kolonia leżały w Polsce, w województwie wileńskim, w powiecie oszmiańskim (od 1927 roku w powiecie mołodeckim), w gminie Bienica. W 1931 wieś w 19 domach zamieszkiwało 95 osób, kolonię w 4 domach 29 osób. Wierni należeli do parafii rzymskokatolickiej w Bienicy i prawosławnej w Markowie. Miejscowość podlegała pod Sąd Grodzki w Mołodecznie i Okręgowy w Wilnie; właściwy urząd pocztowy mieścił się w Bienicy. W wyniku napaści ZSRR na Polskę we wrześniu 1939 miejscowość znalazła się pod okupacją sowiecką. 2 listopada została włączona do Białoruskiej SRR. Od czerwca 1941 roku pod okupacją niemiecką. W 1944 miejscowość została ponownie zajęta przez wojska sowieckie i włączona do Białoruskiej SRR. Od 1991 w składzie niepodległej Białorusi. Przynależność państwowa i administracyjna ? – 1917 Imperium Rosyjskie, gubernia wileńska, powiat oszmiański 1917–1919 Rosyjska FSRR 1919–1920 Polska, Zarząd Cywilny Ziem Wschodnich, okręg wileński 1920 Rosyjska FSRR 1920–1922 Litwa Środkowa, powiat oszmiański 1922–1945 Polska województwo: Ziemia Wileńska (1922–1926) wileńskie (od 1926) powiat: oszmiański (1920–1927) mołodecki (od 1927) gmina Bienica 1945–1991 ZSRR, Białoruska SRR od 1991 Białoruś Uwagi Przypisy Bibliografia Trepałowo (1), [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. XII: Szlurpkiszki – Warłynka, Warszawa 1892, s. 471 . Trepałowo na mapie WIG Witold Sienkiewicz, Elżbieta Olczak: Dzieje Polski. Atlas ilustrowany. Warszawa: Demart SA, 2007. ISBN 978-83-7427-363-3.
Трепалово (Молодечненський район)

Трепалово (біл. вёска Трапалава) — село в складі Молодечненського району Мінської області, Білорусь. Село підпорядковане Марківській сільській раді, розташоване в західній частині області. Джерела «Гарады і вёскі Беларусі: Энцыклапедыя ў 15 тамах» Т.8, кн. 1. Мінская вобласьць. Рэдкалегія: Т. У. Бялова (дырэктар) і інш. — Мн.: БелЭн, 2010. — 736 с.: іл. ISBN 978-985-11-0302-3. «Гарады і вёскі Беларусі: Энцыклапедыя ў 15 тамах» Т.8, кн. 2. Мінская вобласьць. Рэдкалегія: Т. У. Бялова (дырэктар) і інш. — Мн.: БелЭн, 2011. — 464 с.: іл. ISBN 978-985-11-0554-6. «Гарады і вёскі Беларусі: Энцыклапедыя ў 15 тамах» Т.8, кн. 3. Мінская вобласьць. Рэдкалегія: Т. У. Бялова (дырэктар) і інш. — Мн.: БелЭн, 2012. — 624 с.: іл. ISBN 978-985-11-0636-9. Посилання Вебресурс Молодечненського району [Архівовано 9 червня 2013 у Wayback Machine.] Каталог сіл Молодечненського району [Архівовано 4 липня 2013 у Wayback Machine.]
Cegielnia (rejon wilejski)

Cegielnia (biał. Цагельня; ros. Цагельня) – wieś na Białorusi, w obwodzie mińskim, w rejonie wilejskim, w sielsowiecie Ilia. Historia W czasach zaborów zaścianek w powiecie wilejskim, w guberni wileńskiej Imperium Rosyjskiego. W 1866 roku liczył 8 dusz rewizyjnych, należał do dóbr Obodowce. W latach 1921–1945 zaścianek leżał w Polsce, w województwie wileńskim, w powiecie wilejskim, w gminie Ilia. Według Powszechnego Spisu Ludności z 1921 roku zamieszkiwało tu 28 osób, 17 było wyznania rzymskokatolickiego a 11 prawosławnego. Jednocześnie 26 mieszkańców zadeklarowało polską a 2 białoruską przynależność narodową. Było tu 6 budynków mieszkalnych. W 1931 w 5 domach zamieszkiwały 33 osoby. Wierni należeli do parafii rzymskokatolickiej i prawosławnej w Ilji. Miejscowość podlegała pod Sąd Grodzki w Ilii i Okręgowy w Wilnie; właściwy urząd pocztowy mieścił się w Ilii. W wyniku napaści ZSRR na Polskę we wrześniu 1939 miejscowość znalazła się pod okupacją sowiecką. 2 listopada została włączona do Białoruskiej SRR. Od czerwca 1941 roku pod okupacją niemiecką. W 1944 miejscowość została ponownie zajęta przez wojska sowieckie i włączona do Białoruskiej SRR. Od 1991 w składzie niepodległej Białorusi. Uwagi Przypisy Linki zewnętrzne Cegielnia, wieś, powiat wilejski, gmina Wiazyń, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. XV, cz. 1: Abablewo – Januszowo, Warszawa 1900, s. 293 .
Цагельня (Вилейский район)

Цаге́льня (бел. Цагельня, транслит. Cahieĺnia) — деревня в Вилейском районе Минской области Беларуси, входящая в состав Ильянского сельсовета. География Находится в 39 км к юго-востоку от города Вилейка, в 79 км от Минска. Климат Климат здесь умеренный, с теплым летом и мягкой зимой. Средняя температура января — минус 6,8 °c, июля-плюс 17,5 ° C. Зимой преобладают южные ветры, летом-восточные и северо-восточные. Средняя скорость ветра 3 м/сек. Годовое количество осадков 550—650 мм. История В 1832 году застенок в Вилейском уезде Минской губернии Российской империи, собственность Игнатия Богдановича. В 1897 году два застенка в Вязынской волости Вилейского уезда Виленской губернии. С 1921 года в составе Польской Республики. Застенок в Ильянской гмине Вилейского уезда Виленского воеводства. С ноября 1939 года в составе БССР, с 15 января 1940 года в Ильянском районе Вилейской области, с 12 октября 1940 года в Судниковском сельсовете, начал работу кирпичный завод. С 25 июня 1941 года по 3 июля 1944 года оккупирована нацистами. С 20 сентября 1944 года по 5 июля 1957 года в Ильянском, с 20 июля 1957 года в Вилейском районах Молодечненской области, с 6 сентября 1957 года в Ильянском сельсовете; с 20 июля 1960 года в Минской области. Земли находились в составе Ильянского совхоза-техникума. Население 1897 год — 2 двора, 17 жителей 1921 год — 6 дворов, 28 жителей 1931 год — 5 дворов, 33 жителя 1960 год — 64 жителя 1988 год — 10 дворов, 21 житель 2008 год — 8 хозяйств, 9 жителей 2019 год — 2 жителя Примечания Литература Cegielnia, wieś, powiat wilejski, gmina Wiazyń // Słownik geograficzny Królestwa Polskiego i innych krajów słowiańskich. Tom XV, cz. 1: Abablewo — Januszowo. — Warszawa, 1900. — S. 293 Гарады і вёскі Беларусі: Энцыклапедыя. Т. 8, кн. 1. Мінская вобласць / Редколлегия: Т. В. Белова (директор) и др. — Мн.: БелЭн, 2010. — 736 с.: іл. ISBN 978-985-11-0302-3.
Цегельня (Вілейський район)

Цегельня (біл. вёска Цэгэльня) — село в складі Вілейського району Мінської області, Білорусь. Село підпорядковане Іллінській сільській раді, розташоване в північній частині області Історія У 1921–1945 роках застінок знаходилось у Польщі, у Вільнюськім воєводстві, Вілейського повіту, у гміні Ілля. Населення 1921 рік — 28 людини, 6 будинків. 1931 рік — 33 людини, 5 будинків. Примітки Джерела «Гарады і вёскі Беларусі: Энцыклапедыя.» Т.6, Менска вобласьць/С. В. Марцэлеў; Рэдкалегія: Г. П. Пашкоў (галоўны рэдактар) і інш. — Мн.: Белэн Посилання Інформація про Вілейський район Каталог сіл Вілейського району [Архівовано 4 липня 2013 у Wayback Machine.] Cegielnia, wieś, powiat wilejski, gmina Wiazyń // Słownik geograficzny Królestwa Polskiego. — Warszawa : Druk «Wieku», 1900. — Т. XV, cz. 1. — S. 293. (пол.)
Cna (sielsowiet Osipowicze)

Cna (biał. Цна, ros. Цна) – wieś na Białorusi, w obwodzie mińskim, w rejonie wilejskim, w sielsowiecie Osipowicze. Historia W czasach zaborów w gminie Wilejka, w powiecie wilejskim, w guberni wileńskiej Imperium Rosyjskiego. W latach 1921–1945 kolonia leżała w Polsce, w województwie wileńskim, w powiecie wilejskim, w gminie Kołowicze (do 1929 gmina Wilejka). Powszechny Spis Ludności z 1921 roku nie podał danych dotyczących miejscowości. W 1931 w 1 domu zamieszkiwały 4 osoby. Wierni należeli do parafii prawosławnej w Mołodecznie. Miejscowość podlegała pod Sąd Grodzki w Wilejce i Okręgowy w Wilnie; właściwy urząd pocztowy mieścił się w Wilejce. W wyniku napaści ZSRR na Polskę we wrześniu 1939 miejscowość znalazła się pod okupacją sowiecką. 2 listopada została włączona do Białoruskiej SRR. Od czerwca 1941 roku pod okupacją niemiecką. W 1944 miejscowość została ponownie zajęta przez wojska sowieckie i włączona do Białoruskiej SRR. Od 1991 roku w składzie niepodległej Białorusi. Uwagi Przypisy
Цна (Вілейський район, Осиповицька сільська рада)

Цна (біл. вёска Цна) — село в складі Вілейського району Мінської області, Білорусь. Село підпорядковане Осиповицькій сільській раді, розташоване в північній частині області. Джерела «Гарады і вёскі Беларусі: Энцыклапедыя.» Т.6, Менска вобласьць/С. В. Марцэлеў; Рэдкалегія: Г. П. Пашкоў (галоўны рэдактар) і інш. — Мн.: Белэн Посилання Інформація про Вілейський район Каталог сіл Вілейського району
Szczaroczycha

Szczaroczycha (biał. Шчарачыха; ros. Щарочиха) – wieś na Białorusi, w obwodzie mińskim, w rejonie wilejskim, w sielsowiecie Ilja. Historia W czasach zaborów wieś w powiecie wilejskim, w guberni wileńskiej Imperium Rosyjskiego. W latach 1921–1945 wieś leżała w Polsce, w województwie wileńskim, w powiecie wilejskim, w gminie Chocieńczyce. Według Powszechnego Spisu Ludności z 1921 roku zamieszkiwało tu 71 osób, wszystkie były wyznania prawosławnego i zadeklarowały białoruską przynależność narodową. Było tu 10 budynków mieszkalnych. W 1931 rozróżniono Szczaroczychę I i II. Szczaroczychę I w 7 domach zamieszkiwało 41 osób a Szczaroczychę II w 4 domach zamieszkiwało 26 osób. Wierni należeli do parafii rzymskokatolickiej i prawosławnej w Ilji. Miejscowość podlegała pod Sąd Grodzki w Ilji i Okręgowy w Wilnie; właściwy urząd pocztowy mieścił się w Chocieńczycach. W wyniku napaści ZSRR na Polskę we wrześniu 1939 miejscowość znalazła się pod okupacją sowiecką. 2 listopada została włączona do Białoruskiej SRR. Od czerwca 1941 roku pod okupacją niemiecką. W 1944 miejscowość została ponownie zajęta przez wojska sowieckie i włączona do Białoruskiej SRR. Od 1991 w składzie niepodległej Białorusi. Uwagi Przypisy
Шарочиха

Шарочиха (біл. вёска Шарочіха) — село в складі Вілейського району Мінської області, Білорусь. Село підпорядковане Іллінській сільській раді, розташоване в північній частині області. Історія У 1921–1945 роках застінок знаходилось у Польщі, у Вільнюській губернії, Вілейського повіту, гміні Хотеньчиці. Населення 1921 рік - 71 люди, 10 будинки. 1931 рік - 67 люди, 11 будинки. Примітки Джерела «Гарады і вёскі Беларусі: Энцыклапедыя.» Т.6, Менска вобласьць/С. В. Марцэлеў; Рэдкалегія: Г. П. Пашкоў (галоўны рэдактар) і інш. — Мн.: Белэн Посилання Інформація про Вілейський район Каталог сіл Вілейського району [Архівовано 4 липня 2013 у Wayback Machine.]
Sznury (Białoruś)

Sznury (biał. Шнуры, ros. Шнуры) – wieś na Białorusi, w obwodzie mińskim, w rejonie mołodeckim, w sielsowiecie Miasota. Historia W czasach zaborów wieś włościańska w gminie Mołodeczno, w powiecie wilejskim, w guberni wileńskiej Imperium Rosyjskiego. W 1865 roku liczyła 36 mieszkańców (14 dusz rewizyjnych) w 4 domach, należała do dóbr skarbowych Krasnesioło. W latach 1921–1945 wieś leżała w Polsce, w województwie wileńskim, w powiecie wilejskim, od 1927 roku w powiecie mołodeczańskim, w gminie Mołodeczno. Według Powszechnego Spisu Ludności z 1921 roku zamieszkiwało tu 101 osób, wszystkie były wyznania prawosławnego i zadeklarowały białoruską przynależność narodową. Było tu 17 budynków mieszkalnych. W 1931 w 22 domach zamieszkiwało 114 osób. Wierni należeli do parafii prawosławnej w Mołodecznie. Miejscowość podlegała pod Sąd Grodzki w Mołodecznie i Okręgowy w Wilnie; właściwy urząd pocztowy mieścił się w Mołodecznie. W wyniku napaści ZSRR na Polskę we wrześniu 1939 miejscowość znalazła się pod okupacją sowiecką. 2 listopada została włączona do Białoruskiej SRR. Od czerwca 1941 roku pod okupacją niemiecką. W 1944 miejscowość została ponownie zajęta przez wojska sowieckie i włączona do Białoruskiej SRR. Od 1991 w składzie niepodległej Białorusi. Przynależność państwowa i administracyjna ? – 1917 Imperium Rosyjskie, gubernia wileńska, powiat wilejski 1917–1919 Rosyjska FSRR 1919–1920 Polska, Zarząd Cywilny Ziem Wschodnich, okręg wileński 1920 Rosyjska FSRR 1920–1945 Polska województwo: nowogródzkie (1921–1922) Ziemia Wileńska (1922–1926) wileńskie (od 1926) powiat: wilejski (1920–1927) mołodeczański (od 1927) 1945–1991 ZSRR, Białoruska SRR od 1991 Białoruś Uwagi Przypisy Bibliografia Sznury (2), [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. XII: Szlurpkiszki – Warłynka, Warszawa 1892, s. 15 . Sznury na mapie WIG Witold Sienkiewicz, Elżbieta Olczak: Dzieje Polski. Atlas ilustrowany. Warszawa: Demart SA, 2007. ISBN 978-83-7427-363-3.
Шнури

Шнури (біл. вёска Шнуры) — село в складі Молодечненського району Мінської області, Білорусь. Село підпорядковане Тюрлівській сільській раді, розташоване в західній частині області. Джерела «Гарады і вёскі Беларусі: Энцыклапедыя ў 15 тамах» Т.8, кн. 1. Мінская вобласьць. Рэдкалегія: Т. У. Бялова (дырэктар) і інш. — Мн.: БелЭн, 2010. — 736 с.: іл. ISBN 978-985-11-0302-3. «Гарады і вёскі Беларусі: Энцыклапедыя ў 15 тамах» Т.8, кн. 2. Мінская вобласьць. Рэдкалегія: Т. У. Бялова (дырэктар) і інш. — Мн.: БелЭн, 2011. — 464 с.: іл. ISBN 978-985-11-0554-6. «Гарады і вёскі Беларусі: Энцыклапедыя ў 15 тамах» Т.8, кн. 3. Мінская вобласьць. Рэдкалегія: Т. У. Бялова (дырэктар) і інш. — Мн.: БелЭн, 2012. — 624 с.: іл. ISBN 978-985-11-0636-9. Посилання Вебресурс Молодечненського району [Архівовано 9 червня 2013 у Wayback Machine.] Каталог сіл Молодечненського району [Архівовано 4 липня 2013 у Wayback Machine.]
Mound of Glory

The Mound of Glory (Belarusian: Курган Славы, romanized: Kurgan Slavy, lit. 'Kurgan of Glory') is a memorial complex honouring Soviet soldiers who fought during World War II, located 21 km from Minsk, Belarus on the Moscow Highway. Designed by O.Stakhovich and sculpted by A.Bembel, it was established in 1969 on the 25th anniversary of the liberation of Belarus during Operation Bagration (1944). History The monument commemorates the Soviet liquidation of a German pocket during Operation Bagration. On August 18, 1966, the government of the Byelorussian Soviet Socialist Republic decided to construct a monument, to be named the Mound of Glory, in honor of the Soviet soldiers who fought in World War II and the liberation of Belarus. Construction started in November 1967 and was finished in 1969. In 2021, the Independence Day ceremony was held at the Mound of Glory. See also Mamayev Kurgan Mound of Immortality References