NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Костел Пресвятої Трійці (Ружани)

Костел Пресвятої Трійці (біл. Касьцё́л Найсьвяце́йшай Тро́йцы) — католицький храм у Ружанах Пінської єпархії, збудований на початку XVII століття за підтримки Лева Сапеги. Історія У 1596 році Лев Сапега разом з дружиною Олександрою з Тишкевичів заснував у Ружанах дерев'яну церкву на честь Святої Трійці. У 1615–1617 роках церква була перебудована на кам'яну, потім неодноразово реконструювалася та ремонтувалася. У 1768 і 1787 роках до церкви були добудовані дві каплиці: святого Хреста та святої Варвари. У 1780-х храм був перебудований за проектом запрошеного з Саксонії архітектора Яна Самуеля Бекера, набувши рис «барокового класицизму». У 1850 і 1891 роках проводилися ремонти. У радянські часи церковне служіння у храмі не припинялося. Архітектура Однонефовий храм з напівкруглою апсидою і чотириярусною вежею при вході. Нижній ярус вежі — восьмикутник з чвертями, решта восьмигранні, тонші догори, покриті крутим шатром. Яруси розділені профільованими карнизами, декоровані плоскими нішами і наскрізними арковими прорізами. Масивна сцена нефу знадвору зміцнена контрфорсам, а по боках нефу знаходяться каплиці. Нев перекритий циліндричним склепінням з розпалубками, каплиці і сакристії — хрестовими склепіннями, апсида — конховими з підпружними арками. Над входом у середину храму розміщені хори. В апсиді головний вівтар, на якому яскраво виражене зображення Святої Трійці. Вівтарна картина, оформлена чотириколіним архітектурним портом зі штучного мармуру, зображує Христове Розп'яття, над ним — Всевидяче око Бога-Батька, у кінці апсиди — фрескове зображення Святого Духа у вигляді голуба. Розкраплений променевий франтон прикрашають скульптури ангелів і герб Сапегів. З обох сторін від підступів — дерев'яні поліхромні зображення апостолів Петра і Павла. Інтер'єр храму багато прикрашений архітектурною пластикою, скульптурою і живописом. Склепіння прикрашенні сюжетними та декоративними композиціями на євангельські теми. Пресвітер від нефа відділяють ковані ґрати, привезені з колишнього костелу в Юдиновичах. Крім вигинів, волютів і квітів, її композиція містить також монограму фундатора костелу Льва Сапеги. Література Архітэктура Беларусі: Энцыклапедычны даведнік. — Мінск: Беларус. энцыкл., 1993.— 620 с.: іл. ISBN 5-85700-078-5. Zbigniew Hauser. Nowy ilustrowany przewodnik po zabytkach kultury na Białorusi. — Warszawa: 2005. — ISBN 83-87654-25-6 Michał Marczak. Przewodnik po Polesiu. — Brześć nad Bugiem (reprint: Lublin): reprint: Fundacja Pomocy Szkołom Polskim na Wschodzie im. Tadeusza Goniewicza, 1935 (reprint: 2008).
Смиловичи (усадьба)

Смиловичи (бел. Смілавічы) — дворцово-парковый комплекс шляхтичей Монюшко в принадлежавшем им одноимённом селе Минской области (Беларусь). Сохранившиеся здания датируются ХІХ - началом XX века. Это памятники архитектурной эклектики (псевдоготика / неоготика).Сторожка на въезде построена в 1693 году. История Дворцово-парковый комплекс сформировался на рубеже XIX — XX веков. В разное время имение Смиловичи принадлежало Кезгайлам, Сапегам, Завишам. В XVIII веке комплекс стал владением гетмана великого литовского Михаила Казимира Огинского. В 1791 году имение отошло к Монюшкам. Строительство дворца велось Станиславом Монюшко (дедом знаменитого композитора) и его сыновьями. Казимир Монюшко заложил богатые ботанический и фруктовый сады. Строительство комплекса было завершено Леонтием Ваньковичем. Архитектура Старый усадебный дом Дворец состоит из двух каменных корпусов, построенных в разное время и объединённых между собой небольшим помещением, в котором располагалась оранжерея. Старый корпус был построен в начале XIX ст. в стиле псевдоготики. Он представляет собой прямоугольное двухэтажное строение. Фасады разделены карнизом. С боку главного фасада к зданию примыкает квадратная трёхэтажная башня, увенчанная зубцами. Нижний ярус башни облицован рустикой. Планировка дворца анфиладная. Новый усадебный дом В 1900-х годах к старому корпусу был достроен новый, созданный в стиле неоготики с элементами стиля модерн. Здание нового дворца вытянутое, асимметричное, усложнённое пятигранными эркерами. Вход, размещённый в западной части здания, украшен гранёными пилонами, которые возвышаются над строением в виде нескольких башен. В 1973 году в ходе реконструкции ко входу был пристроен вестибюль с гардеробом, а с восточной стороны — лестничная клетка. В здании нового дворца размещался сельскохозяйственный колледж, сейчас оно благоустраивается инвестором. Литература А. Т. Федорук. Старинные усадьбы Минского края. Полифакт, Минск, 2000. Ссылки Фотографии на сайте www.radzima.org
Минское Замчище

За́мчище (бел. Замчышча) — исторический район Минска, расположенный на месте, где некогда находился Минский замок. В древности Замчище было окружено валами и деревянными укреплениями замка и находилось на Замковой горе, образованной разделением русла Немиги на два рукава при впадении в Свислочь. История Главной улицей замка, а потом и Замчища, вплоть до середины XX века была улица Замковая, являющаяся старейшей в городе. Она пересекала Замчище по диагонали с востока на запад и уже в первой половине XVI века была вымощена булыжником. Улица протягивалась за вал вплоть до пересечения с Большой Татарской. С юго-запада Замчище огибала улица Завальная; с северо-запада — Завальный переулок. В начале XX века Замчище входило во вторую полицейскую часть города. Современность Минское Замчище находилось в районе современной площади 8-го Марта. На территории Замчища ныне расположены магазины «Алеся» и «Ромашка», жилые дома, Дворец спорта, часть проспекта Победителей. На этой территории сохранился культурный слой древнего Замчища, в связи с чем она является археологическим памятником и охраняется государством. Литература Тарасенко В. Р. Раскопки Минского Замчища // КСИИМК. — М.—Л.: Изд-во АН СССР, 1950. — Вып. XXXV. — С. 122—128. Тарасенко В. Р. Раскопки Минского Замчища в 1950 году // КСИИМК. — М.: Изд-во АН СССР, 1952. — Вып. XLIV. — С. 125—132. Тарасенко В. Р. Из материалов раскопок Минского Замчища // КСИИМК. — М.: Изд-во АН СССР, 1955. — Вып. 57. — С. 47—51. Пазняк 3. С. Рэха даўняга часу: Кн. для вучняў (бел.). — Минск: Народная асвета, 1985. — 111 с. Сацукевіч I. Тапанімія вуліц і плошчаў Менска ў ХІХ — пачатку XX века (бел.) // Беларускі калегіюм, 4 июня 2008. Медведев А. М., Ганецкая И. В., Войтехович А. В., Кошман В. И., Плавинский Н. А., Дернович С. Д. Минское замчище: материалы исследований северо-восточной части в 2009 году (участок I, раскопы 1, 2). — Минск: Медисонт, 2011. — 238 с. — (Материалы по археологии Беларуси. — Вып. 22). Кошман В. И., Плавинский Н. А. Новые данные об оборонительных сооружениях Минского Замчища // Оборонительные сооружения Древней Руси и Восточной Европы эпохи Средневековья и Нового времени. — СПб.: Изд-во ГЭ, 2022. — С. 73—94. — (Труды Государственного Эрмитажа. — Т. CX). Кошман В. И. Фундаменты храма на Минском замчище: результаты исследований, интерпретации и вопросы датировки // Археологические вести. — СПб.: ИИМК РАН, 2024. — Вып. 43. — С. 128—139. Ссылки Бондаренко В. Названия минских улиц за последнее столетие: тенденции, загадки, парадоксы Архивная копия от 26 января 2009 на Wayback Machine // Сайт «Минск старый и новый». (Дата обращения: 20 ноября 2010).
Kościół Świętej Trójcy w Hermaniszkach

Kościół Świętej Trójcy w Hermaniszkach (biał. Касцёл Найсв. Троіцы ў Германішках) – kościół katolicki w dekanacie Raduń, w diecezji grodzieńskiej. Historia Kościół został wybudowany w latach 1886-1909. Pierwsza świątynia powstała w czasach erygowania parafii w 1559 r. W 1965 r. władze sowieckie zamknęły kościół. Parafianie odzyskali dostęp do świątyni w 1987 r. Ponowne poświęcenie kościoła miało miejsce 17 czerwca 2000 r. Obecnie w parafii posługują księża pallotyni. Zobacz też Działalność pallotynek i pallotynów na Białorusi Kościół św. Jana Chrzciciela w Bieniakoniach Parafia Świętych Apostołów Szymona i Judy Tadeusza w Woronowie Bibliografia JanJ. Pałyga JanJ., Powrót do korzeni. Pallotyni i pallotynki na Ukrainie i Białorusi, Ząbki: Apostolicum Wydawnictwo Księży Pallotynów Prowincji Chrystusa Króla, 2005, ISBN 83-7031-488-0, OCLC 69307957 . Linki zewnętrzne Radzima.org
Церковь Святой Троицы (Германишки)

Церковь Святой Троицы (бел. Касцёл Найсвяцейшай Тройцы) — католический храм в деревне Германишки, Гродненская область, Белоруссия. Относится к Радуньскому деканату Гродненского диоцеза. Памятник архитектуры, построен в 1886—1909 годах в стиле неоготика. В настоящее время приход обслуживают паллоттинские священники. История В письменных источниках Германишки впервые упоминаются в 1387 году, когда великий князь Ягайло передал деревню Германишки вместе с рядом других деревень в собственность возведённого им Собора Святого Станислава в Вильне. В 1452 году здесь основан филиальный приход Виленской епархии, а в 1559 году — самостоятельный католический приход. В 1686 году был построен деревянный костёл Святой Троицы. В XVIII веке Германишки были владением виленского епископа. В 1886—1909 годах построено современное каменное здание Троицкого храма. В 1965 году храм был закрыт советскими властями, возвращён верующим в 1987 году, повторное освящение после реконструкции состоялось 17 июня 2000 года. Архитектура Памятник архитектуры в стиле неоготики. Церковь обнесена бутовой оградой с трёхпролётной брамой. К прямоугольному в плане основному объёму со стороны главного фасада пристроена трёхъярусная шатровая колокольня (надстроена в 1920-е годы). Вытянутая пятигранная апсида объединена с основным объёмом общей крышей, по бокам имеет боковые низкие ризницы. На полихромных стенах выделяются оштукатуренные и побелённые элементы архитектурного декора — профилированные плинтуса стрельчатых оконных проемов, карнизы и угловые лопатки. В интерьере храма выделяется заалтарный образ с изображением Пресвятой Троицы. В углу бутовой ограды храма находится часовня, воздвигнутая во второй половине XIX века. Примечания Ссылки О храме на сайте Католической церкви в Белоруссии Сайт globustut.by radzima.org
Nowe Miasto (Mińsk)

Nowe Miasto (biał. Новае Места) – historyczna część Mińska położona na dużym pagórku, na południe od miejsca utworzenia się miasta. Na początku XIX wieku Mińsk był regularnie rozbudowywany zgodnie z przyjętym planem rozwoju miasta. Nowe ulice wytyczane były na południe od Wysokiego Miasta. Przez całą południową część Mińska przebiegła ulica Zacharowska (dziś prospekt Niepodległości). W połowie XIX wieku zaczęto zabudowywać murowanymi domami ulice: Podgórną (dziś Karola Marksa), Sklepową (Kirowa), Szpitalną (Frunze) i inne. Na miejscu obecnego skweru Janki Kupały na początku XIX wieku pojawił się plac handlowy. Plac ten, jak i całą tę część miasta nazwano Nowym Miastem. Stopniowo tworzyło się tam nowe centrum Mińska. Na początku lat 20. XX wieku Nowe Miasto wchodziło w skład „trzeciej policyjnej części miasta”. Ulice i place Nowego Miasta – nazwy historyczne i obecne Przypisy Literatura Zianon Pazniak: Рэха даўняга часу: Кн. для вучняў. Mińsk: Narodnaja aswieta, 1985, s. 111. [dostęp 2009-12-30]. (biał. • ang. • pol.). Iwan Sacukiewicz: Тапанімія вуліц і плошчаў Менска ў XIX – пачатку XX ст.. philology.by. [dostęp 2015-06-11]. (biał.). Iwan Sacukiewicz: Гісторыя і сучаснасць урбананімікі Гродна і Мінска (параўнаўчы аналіз). Architektura Hrodna. [dostęp 2009-12-30]. [zarchiwizowane z tego adresu (2011-05-19)]. (biał.). Wiaczesław Bondarienko: Названия минских улиц за последнее столетие: тенденции, загадки, парадоксы. Mińsk Stary i Nowy, 2005-11-28. [dostęp 2009-12-30]. (ros.). Linki zewnętrzne Aleh Dziarnowicz: Плян «Новага Места». Nasza Niwa, 2007-09-27. [dostęp 2009-12-30]. (biał.).
Paretschtscha (Agrarstadt)

Paretschtscha (belarussisch Парэчча, polnisch Porzecze, litauisch Pariečė) ist eine Agrarstadt nordöstlich von Hrodna in der Hrodsenskaja Woblasz im Rajon Hrodna im Westen von Belarus und liegt an der Grenze zu Litauen. Seit Anfang des 20. Jahrhunderts gibt es eine katholische Kirche, eine 1901 gebaute orthodoxe Kirche und einen Friedhof, wo die Opfer des Ersten Weltkriegs bestattet wurden. Zwischen dem Ersten und Zweiten Weltkrieg gehörte Paretschtscha zu Polen. Literatur Skorowidz miejscowości Rzeczypospolitej Polskiej. Tom V - Województwo Białostockie, Główny Urząd Statystyczny Rzeczypospolitej Polskiej, Warszawa 1924. Porzecze, in: Guy Miron (Hrsg.): The Yad Vashem encyclopedia of the ghettos during the Holocaust. Jerusalem : Yad Vashem, 2009, ISBN 978-965-308-345-5, S. 611 Weblinks
Porzecze (rejon grodzieński)

Porzecze (biał. Парэчча) – agromiasteczko na Białorusi, w obwodzie grodzieńskin, w rejonie grodzieńskim, blisko granicy z Litwą. Miejscowość jest położona w centrum Sielsowietu Porzeckiego, pomiędzy Grodnem a Wilnem. Obecne życie miejscowości Znajdują się tutaj dwie parafie – prawosławna (pw. Kazańskiej Ikony Matki Bożej) i rzymskokatolicka (pw. Matki Bożej Nieustającej Pomocy), a także przedszkole, Porzecka Szkoła Średnia, Szkoła Muzyczna i szkoła dla kadetów. Miejscowość jest chętnie odwiedzana przez turystów. Historia Miasteczko Porzecze rozwinęło się w drugiej połowie XIX wieku wokół stacji kolejowej Porzecze na Kolei Warszawsko-Petersburskiej (1862). Miasteczko powstało około 3 km na południe od wsi królewskiej Porzecze, należącej w końcu XVIII wiekudow ekonomii grodzieńskiej w powiecie grodzieńskim województwa trockiego. Za II Rzeczypospolitej w województwie białostockim, w powiecie grodzieńskim. Siedziba wiejskiej gminy Porzecze. Według Powszechnego Spisu Ludności z 1921 roku miasteczko (wraz ze wsią Porzecze) zamieszkiwało 1.089 osób, 813 było wyznania rzymskokatolickiego, 104 prawosławnego, a 181 mojżeszowego. Jednocześnie 936 mieszkańców zadeklarowało polską przynależność narodową, 7 białoruską, 130 żydowska a 25 inną. Były tu 202 budynki mieszkalne. W 1926 r. w Porzeczu, przy ul. Jeziorskiej 2 urodził się Marian Turski (jako Mosze Turbowicz) , zm. 18 lutego 2025 w Warszawie. 16 października 1933 miasteczko Porzecze utworzyło gromadę Porzecze miasteczko w gminie Porzecze, podczas gdy wieś Porzecze (wraz z Czarunuchą I, Podczarnuchą i Konablami) utworzyła odrębną gromadę Porzecze. W wyniku napaści ZSRR na Polskę we wrześniu 1939 miejscowość znalazła się pod okupacją sowiecką. 2 listopada została włączona do Białoruskiej SRR. 4 grudnia 1939 włączona do nowo utworzonego obwodu białostockiego. Od czerwca 1941 roku pod okupacją niemiecką. 22 lipca 1941 r. włączona w skład okręgu białostockiego III Rzeszy. Podczas okupacji hitlerowskiej, we wrześniu 1941 roku Niemcy utworzyli getto dla żydowskich mieszkańców. Przebywało w nim około 300 osób. 2 listopada 1942 roku Niemcy ostatecznie zlikwidowali getto. Żydów wywieziono do obozu w Kiełbasinie. W 1944 miejscowość została ponownie zajęta przez wojska sowieckie i włączona do obwodu grodzieńskiego Białoruskiej SRR. Budynki W miejscowości znajdują się dwie drewniane świątynie: cerkiew prawosławna pw. Kazańskiej Ikony Matki Bożej z 1901 r. oraz kościół katolicki pw. Najświętszej Marii Panny z lat 1904–1906. W Porzeczu znajdował się dom dziecka, gdzie było miejsce dla 160 dzieci. W latach 2013–2014 mieszkało tam 81 osób. Obecnie znajduje się tam Szkoła dla Kadetów. Ważnym zabytkiem Porzecze jest stacja kolejowa Porzecze z drugiej połowy XIX wieku. Galeria Linki zewnętrzne Porzecze 20.), wieś ze stacją drogi żelaznej, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. VIII: Perepiatycha – Pożajście, Warszawa 1887, s. 835 . Przypisy
Jeziory (obwód grodzieński)

Jeziory (biał. Азёры) – agromiasteczko (dawniej miasteczko) na Białorusi, w obwodzie grodzieńskin, w rejonie grodzieńskim, nad Jeziorem Białym. Działają tu dwie parafie – prawosławna (pw. Świętego Ducha) i rzymskokatolicka (pw. Chrystusa Króla). Miasto królewskie położone było w końcu XVIII wieku w ekonomii grodzieńskiej w powiecie grodzieńskim województwa trockiego. Jeziory obejmują również dawną wieś Kamczatka. Historia W 1679 wzniesiony został w Jeziorach kościół Matki Bożej Różańcowej. W przeszłości część królewskich dóbr stołowych, a od schyłku XVIII wieku własność Walickich. Wskutek III rozbioru Polski od 1795 do I wojny światowej w zaborze rosyjskim. Michał Walicki założył tu fabrykę sukna i papiernię. Po powstaniu styczniowym miasteczko zostało skonfiskowane przez władze carskie. Za II Rzeczypospolitej w województwie białostockim, w powiecie grodzieńskim. Siedziba wiejskiej gminy Jeziory. W 1921 roku wieś liczyła 1755 mieszkańców. W 1929 funkcjonowała tu cerkiew oraz dwie synagogi. Według Powszechnego Spisu Ludności z 1921 roku zamieszkiwało tu 1755 osób, 210 było wyznania rzymskokatolickiego, 678 prawosławnego a 867 mojżeszowego. Jednocześnie 781 mieszkańców zadeklarowało polską przynależność narodową, 413 białoruską, 552 żydowską (zob. cmentarz żydowski w Jeziorach) a 9 inną. Było tu 258 budynków mieszkalnych. Miejscowość podlegała pod Sąd Grodzki w Skidlu i Okręgowy w Grodnie; właściwy urząd pocztowy mieścił się w Jeziorach. Umiejscowiony był tu posterunek policji podlegający Komendzie Powiatowej Policji Państwowej w Grodnie. W wyniku napaści ZSRR na Polskę we wrześniu 1939 miejscowość znalazła się pod okupacją sowiecką. 2 listopada została włączona do Białoruskiej SRR. 4 grudnia 1939 włączona do nowo utworzonego obwodu białostockiego. Od czerwca 1941 roku pod okupacją niemiecką. 22 lipca 1941 r. włączona w skład okręgu białostockiego III Rzeszy. Podczas okupacji hitlerowskiej, we wrześniu 1941 roku Niemcy utworzyli getto dla żydowskich mieszkańców. Przebywało w nim około 1500 osób. 2 listopada 1942 roku Niemcy ostatecznie zlikwidowali getto. Żydów wywieziono do obozu w Kiełbasinie. W 1944 miejscowość została ponownie zajęta przez wojska sowieckie i włączona do obwodu grodzieńskiego Białoruskiej SRR. Od 1991 r. w składzie niepodległej Białorusi. Parafia Kościoła rzymskokatolickiego Parafia Chrystusa Króla w Jeziorach leży w dekanacie Grodno-Wschód diecezji grodzieńskiej. Od 1990 roku jest prowadzona przez misjonarzy klaretynów. Kościołem parafialnym jest kościół Chrystusa Króla. Parafia prawosławna Parafia pw. Świętego Ducha w Jeziorach wchodzi w skład dekanatu skidelskiego eparchii grodzieńskiej i wołkowyskiej Egzarchatu Białoruskiego Patriarchatu Moskiewskiego. Cerkiew parafialna została zbudowana w latach 1865–1867. Przypisy Linki zewnętrzne Jeziory, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. III: Haag – Kępy, Warszawa 1882, s. 580 .
Aziory

Aziory (vitryska: Азёры) är en agropolis i Belarus. Den ligger i voblasten Hrodna voblast, i den västra delen av landet, 220 kilometer väster om huvudstaden Minsk. Aziory ligger 118 meter över havet och antalet invånare är 1 000. Den ligger vid sjön Ozero Rybnitsa. Natur och klimat Terrängen runt Aziory är mycket platt. Runt Aziory är det ganska tätbefolkat, med 139 invånare per kvadratkilometer.. Närmaste större samhälle är Skіdal, 15,2 kilometer söder om Aziory. Omgivningarna runt Aziory är en mosaik av jordbruksmark och naturlig växtlighet. Se även Landsbygdsorter i Hrodna voblasć Vitrysslands landsbygdsorter Referenser Kommentarer Källor
Jezioro Głuche (Białoruś)

Jezioro Głuche (biał. Глухое возера, Hłuchoje woziera) – jezioro na Białorusi, w obwodzie mińskim, w rejonie miadzielskim. Wchodzi w skład Bołduckiej Grupy Jezior. Znajduje się na terenie Parku Krajobrazowego „Błękitne Jeziora”. Położone jest w dorzeczu Straczy, 14 km od granicy białorusko-litewskiej. Długość linii brzegowej wynosi około 280 m. Otrzymało swą nazwę ze względu na brak echa. Jezioro w latach 1922–1939 (1945) leżało na terytorium II Rzeczypospolitej. Linki zewnętrzne Jezioro Głuche na Mapie Taktycznej Polski z 1931 roku. [dostęp 2018-06-28]. [zarchiwizowane z tego adresu (2012-12-04)].
Мугирино

Муги́рино (бел. Мугі́рына) — озеро в Ушачском районе Витебской области на границе с Лепельским районом. Находится в 27 км к востоку от Ушачей, возле деревни Завадино. Принадлежит к группе Ушачских озёр. Озеро находится в бассейне реки Туровлянка. Площадь озера Мугирино составляет 1,48 км². Длина — 2,5 км, наибольшая ширина — 1,2 км. Длина береговой линии — 7,3 км. Наибольшая глубина озера — 26,2 метра, средняя — 5,6 м. Объём воды в озере составляет 8,31 млн м³, площадь водосбора озера — 2,9 км². Высота над уровнем моря — 132,4 м. Котловина озера сложного типа, лопастной формы, вытянута с запада на восток. Состоит из двух широких плёсов: глубоководного западного и мелководого восточного. Склоны котловины на западе и севере имеют высоту 15—20 м и покрыты кустарником. На юге высота склонов составляет до 10 м. Восточные склоны невыраженные, заболоченные. Береговая линия извилистая. Дно водоёма до глубины 1 м песчаное, на больших глубинах — выстланное сапропелем. Озёра Мугирино и Полуозерье соединяются каналом. Минерализация воды составляет 170—190 мг/л, прозрачность достигает 4,5 м, цветность — 15—20°. Водоём зарастает незначительно. Надводная растительность вдоль берегов формирует полосу шириной до 20 м. В восточном плёсе и заливах западного плёса полоса растительности местами расширяется до 50 м. В озере водятся лещ, судак, язь, щука, окунь, плотва, линь и другие виды рыб, а также раки. Примечания Литература Мугі́рына // Энцыклапедыя прыроды Беларусі / Рэдкал.: І. П. Шамякін (гал. рэд.) і інш. — Мінск: БелСЭ, 1984. — Т. 3. Катэнарыя — Недайка. — С. 406—407. — 588 с. — 10 000 экз. (бел.) Иванов-Смоленский В. Г. Мугирино // Все озёра Беларуси. Популярная иллюстрированная энциклопедия (электронная версия). — 2011. — Т. 4 (Кабак — Нюля). Мугі́рына // Беларуская энцыклапедыя: У 18 т. Т. 11: Мугір — Паліклініка (бел.) / Рэдкал.: Г. П. Пашкоў і інш. — Мінск: БелЭн, 2000. — С. 5. — 10 000 экз. — ISBN 985-11-0188-5. Республика Беларусь. Атлас охотника и рыболова : Витебская область / Редактор Г. Г. Науменко. — Минск, 2010. — 72 с. — 10 000 экз. — ISBN 978-985-508-136-5.
Ozero Mugirino

Ozero Mugirino (ryska: Озеро Мугирино) är en sjö i Belarus. Den ligger i voblasten Vitsebsks voblast, i den norra delen av landet, 160 km nordost om huvudstaden Minsk. Ozero Mugirino ligger 128 meter över havet. Arean är 1,1 kvadratkilometer. Den sträcker sig 1,2 kilometer i nord-sydlig riktning, och 2,0 kilometer i öst-västlig riktning. Omgivningarna runt Ozero Mugirino är en mosaik av jordbruksmark och naturlig växtlighet. Runt Ozero Mugirino är det ganska glesbefolkat, med 22 invånare per kvadratkilometer. Kommentarer Källor
Мугирино

Муги́рино — невелике озеро термокарстового походження в центральній частині Вітебської області Білорусі, на межі Ушацького та Лепельського районів. Знаходиться в басейні річки Діва, за 27 км на схід від селища Ушачі. Належить до групи Ушацьких озер. Озеро неправильної двоплесної форми. Західне плесо менше, витягнуте із північного заходу на південний схід. Східне плесо більше, опуклої овальної форми, витягнуте із півночі та південь. Схили улоговини на заході та півночі висотою 15-20 м, вкриті чагарниками. На півдні висота схилів сягає 10 м. На сході схили невиразні та заболочені. Берегова лінія звивиста, утворює затоки. Дно озера піщане до 1 м, на глибинах вкрите сапропелем. Вода у водоймі відрізняється високою прозорістю, озеро заростає слабко. Стікає через струмок до сусіднього озера Полозер'є. Джерела Блакітная кніга Беларусі. — Мн.:БелЭн, 1994.