NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Dmisiewicze

Dmisiewicze (biał. Дзмісевічы) – wieś na Białorusi, w obwodzie grodzieńskim w rejonie grodzieńskim, w sielsowiecie Sopoćkinie. Według Powszechnego Spisu Ludności z 1921 roku wieś zamieszkiwało 215 osób, wśród których 214 było wyznania rzymskokatolickiego, a 1 mojżeszowego. Jednocześnie 214 mieszkańców zadeklarowało polską przynależność narodową, a 1 żydowską. W gminie były 42 budynki mieszkalne. W latach 1921–1939 Dmisiewicze należały do gminy Wołłowiczowce w ówczesnym województwie białostockim. Przypisy Bibliografia Dźmisiewicze, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. II: Derenek – Gżack, Warszawa 1881, s. 442 . Wieś Dmisiewicze, obwód grodzieński, rejon grodzieński, sielsowiet Sopoćkinie
Dzitryki (sielsowiet Tarnowszczyzna)

Dzitryki (biał. Дзітрыкі, Dzitryki; ros. Дитрики, Ditriki) – wieś na Białorusi, w obwodzie grodzieńskim, w rejonie lidzkim, w sielsowiecie Tarnowszczyzna. Historia Nazwa wsi pochodzi od przepływającej przez wieś rzeki Dzitwy. Historia osadnictwa na tych terenach sięga czasów średniowiecznych, w pobliskich Jeremiczach znaleziono kamienne topory i narzędzia rolnicze pochodzące z epoki brązu. W pobliżu położonego po drugiej stronie Dzitwy Olżewa znajduje się pochodzące z drugiej połowy pierwszego tysiąclecia naszej ery grodzisko, nazywane Szwedzką Górą. Natomiast w Luborze znajduje się kurhan. Wieś szlachecka położona była w końcu XVIII wieku w powiecie lidzkim województwa wileńskiego. W pierwszej połowie XIX wieku majątek należał do Edwarda Mokrzeckiego, a następnie przeszedł na jego syna Aleksandra. W 1834 we wsi mieszkało 61 dorosłych mężczyzn. W pierwszych latach XX wieku wieś należała do parafii w Lidzie i liczyła 243 mieszkańców posiadających 231 hektarów ziemi. We dworze Mokrzyckich mieszkało 28 osób, do folwarku należało 300 hektarów. W dwudziestoleciu międzywojennym Dzitryki znajdowały się w granicach Rzeczypospolitej Polskiej, w województwie nowogródzkim, w powiecie lidzkim, w gminie Tarnowo/Białohruda. W 1921 miejscowość liczyła 211 mieszkańców, zamieszkałych w 36 budynkach, w tym 206 Polaków i 5 Białorusinów. 205 mieszkańców było wyznania rzymskokatolickiego i 6 prawosławnego. Po wkroczeniu Armii Czerwonej do Dzitryków dwór został splądrowany, a następnie umieszczono w nim szkołę podstawową. Po II wojnie światowej miejscowość znalazła się w granicach Związku Sowieckiego. Od 1991 w niepodległej Białorusi. Ludzie związani z miejscowością W Dzitrykach urodzili się: Karol Korycki (1702-1789) – filozof, jezuita; Michał Korycki (1714-1781) – poeta epoki oświecenia, jezuita; Adam Mokrzecki (1856-1921) – generał podporucznik; Stefan Mokrzecki (1862-1932) – generał dywizji; Zygmunt Mokrzecki (1865-1936) – entomolog, zoolog. Przypisy
Дитрики (Тарновский сельсовет)

Дитрики (бел. Дзі́трыкі) — деревня в Лидском районе Гродненской области Беларуси. В составе Тарновского сельсовета. Этимология По сельским легендам название произошло от реки Дитвы. История В БССР, после процесса развала СССР и в современной Беларуси до 2007—2010 гг., в Дитриках в функционировании и работе находились школа, интернат, библиотека. По содержанию старых архивов, в Дитрики, как и ближайшие около её поселения Тарновского сельсовета и в целом Гродненской области свозили еврейское население Российской Империи, как в самую западную её часть. Год возникновения Дитриков неизвестен. В 1960х-1980х годах, помимо существующих Школьной и Старой улицы, началось строительство улицы Молодёжной. Строительство проводилось в целях обеспечения жилья работников Тарновского колхоза и увелечению населения посёлка. В период 1994—2020 года, на базе Фальковического Лесничества, действовал выборочный участок. Население 1996 год — 200 жителей, 83 подворьев 1999 год — 195 жителей 2004 год — 191 жителей, 77 дворов 2009 год — 136 жителей 2012 год — 132 жителей, 64 хозяйств 2015 год — 111 жителей, 56 хозяйств 2019 год — 92 жителей Достопримечательность Фальковическое лесничество Дендропарк Примечания Литература Гарады і вёскі Беларусі: энцыклапедыя. Т. 9. Гродзенская вобласць. Кн. 2 / рэдкал.: У. Андрыевіч (гал. рэд.) і інш.; Нацыянальная акадэмія навук Беларусі; Цэнтр даследаванняў беларускай культуры, мовы і літаратуры; Выдавецтва «Беларуская Энцыклапедыя імя Петруся Броўкі». — Мінск: БелЭн, 2016. — 848 с.: іл. ISBN 978-985-11-0908-7 Памяць: Ліда. Лідскі р-н: Гіст.-дак. хронікі гарадоў і р-наў Беларусі / Рэдкал. В. Баранаў і інш. — Мн.: Беларусь, 2004. — 566 с., іл. ISBN 985-01-0522-4
Żomojdź (obwód grodzieński)

Żomojdź, Żemojdź (biał. Жомайдзі, Żomajdzi; ros. Жомойди, Żomojdi) – wieś na Białorusi, w obwodzie grodzieńskim, w rejonie lidzkim, w sielsowiecie Honczary. W pobliżu znajduje się przystanek kolejowy Dzitryki, położony na linii Baranowicze – Lida. Historia W dwudziestoleciu międzywojennym leżała w Polsce, w województwie nowogródzkim, w powiecie lidzkim, do 11 kwietnia 1929 w gminie Honczary, następnie w gminie Bielica. W 1921 miejscowość liczyła 237 mieszkańców, zamieszkałych w 41 budynkach, w tym 198 Białorusinów i 39 Polaków. 214 mieszkańców było wyznania prawosławnego i 23 rzymskokatolickiego. Po II wojnie światowej w granicach Związku Sowieckiego. Od 1991 w niepodległej Białorusi. Przypisy Bibliografia Mapa WIG Nowogródek. [dostęp 2022-12-17]. (pol.).
Żukiewicze (rejon grodzieński)

Żukiewicze (biał. Жукевічы, ros. Жукевичи) – wieś na Białorusi, w obwodzie grodzieńskim, w rejonie grodzieńskim, w sielsowiecie Kopciówka. Dawniej wieś, majątek ziemski oraz dwa chutory, z których w XIX w. jeden należał do wsi, a drugi był własnością Nekrasowych. W XVIII w. Antoni Tyzenhauz wzniósł w Żukiewiczach zamek, będący letnią rezydencją Stanisława Augusta Poniatowskiego. W XIX w. zamek popadł w ruinę i został rozebrany. W dwudziestoleciu międzywojennym wieś leżała w Polsce, w województwie białostockim, w powiecie grodzieńskim, w gminie Hornica. Według Powszechnego Spisu Ludności z 1921 roku wieś zamieszkiwało 221 osób, 214 było wyznania rzymskokatolickiego, 2 prawosławnego a 5 ewangelickiego. Jednocześnie wszyscy mieszkańcy zadeklarowali polską przynależność narodową. Było tu 41 budynków mieszkalnych. Przypisy Bibliografia Żukiewicze (1, 2), [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. XIV: Worowo – Żyżyn, Warszawa 1895, s. 841 . Żukiewicze na mapie WIG Witold Sienkiewicz, Elżbieta Olczak: Dzieje Polski. Atlas ilustrowany. Warszawa: Demart SA, 2007. ISBN 978-83-7427-363-3.
Жукевичи (Гродненский район)

Жукевичи (бел. Жукевічы) — деревня в Гродненском районе Гродненской области Беларуси. Входит в состав Коптёвского сельсовета. Почтовый индекс - 231702 Население Местоположение Через деревню протекает река Горница. Северо-западнее находится деревня Горница. Примечания
Залужье (Дрогичинский район)

Залужье (бел. Залужжа) — деревня в Дрогичинском районе Брестской области Беларуси. Входит в состав Дрогичинского сельсовета. География Деревня находится в южной части Брестской области, при автодороге Н-637, на расстоянии приблизительно 4 километров (по прямой) к востоко-северо-востоку от города Дрогичина, административного центра района. Абсолютная высота — 150 метров над уровнем моря. Площадь населённого пункта — 1,5146 км². История В письменных источниках начинает упоминаться с XVI века. По состоянию на 1905 год, в Залужье проживало 119 человек. В административном отношении деревня входила в состав Дрогичинской волости Кобринского уезда Гродненской губернии. В 1921 году входила в состав гмины Дрогичин Дрогичинского повета Полесского воеводства Второй Польской республики. Числилось 147 жителей (62 мужчины и 85 женщин), проживавших в 23 домах. В этническом составе населения того периода полещуки составляли 96 %, поляки — 4 %. В конфессиональном составе православные христиане составляли 96 %, католики — 4 %. С 1939 года в составе Дрогичинского района Пинской области (с 1954 года — Брестской области) БССР. С 1940 года являлась частью Липниковского сельсовета. С 1965 года в составе Дрогичинского сельсовета. В 1970 году была объединена с соседней деревней Соха. Население По данным переписи 2019 года, в деревне проживало 195 человек. Примечания
Zosimowicze

Zosimowicze (biał. Засімавічы, Zasimawiczy; ros. Засимовичи, Zasimowiczi; pol. hist. Zasimowicze) – wieś na Białorusi, w obwodzie brzeskim, w rejonie prużańskim, w sielsowiecie Szenie, przy drodze republikańskiej R81. Historia Pod zaborami i w II Rzeczypospolitej wieś i majątek ziemski (folwark). W XIX i w początkach XX w. położone były w Rosji, w guberni grodzieńskiej, w powiecie prużańskim, w gminie Michajłowskiej. W dwudziestoleciu międzywojennym leżały w Polsce, w województwie poleskim, w powiecie prużańskim, do 22 stycznia 1926 w gminie Szenie, następnie w gminie Prużana. W 1921 miejscowość liczyła: folwark – 46 mieszkańców, zamieszkałych w 2 budynkach, w tym 36 Białorusinów, 9 Polaków i 1 osobę innej narodowości. 37 mieszkańców było wyznania prawosławnego i 9 rzymskokatolickiego; wieś – 128 mieszkańców, zamieszkałych w 26 budynkach, w tym 117 Białorusinów i 11 Polaków. 116 mieszkańców było wyznania prawosławnego i 12 rzymskokatolickiego. Podczas bitwy pod Prużaną 19 września 1920, w czasie wojny polsko-bolszewickiej, wojska polskie przełamały tu obronę czerwonoarmistów. Po II wojnie światowej w granicach Związku Sowieckiego. W okresie sowieckim w pobliżu wsi powstał wojskowy port lotniczy Prużana z osiedlem garnizonowym Nowyja Zasimawiczy. Od 1991 w niepodległej Białorusi. Religia Siedziba parafii prawosławnej z cerkwią św. Mikołaja z 1811. Świątynia pierwotnie była unicka, na własność Rosyjskiej Cerkwi Prawosławnej przeszła po synodzie połockim w 1839. Uwagi Przypisy Bibliografia Zasimowicze, pow. prużański, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. XIV: Worowo – Żyżyn, Warszawa 1895, s. 440 . Zosimowicze (2), pow. prużański, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. XIV: Worowo – Żyżyn, Warszawa 1895, s. 662 . Mapa WIG Prużana. [dostęp 2026-03-03]. (pol.). Publiczna Mapa Katastralna Republiki Białorusi. [dostęp 2026-03-03]. (ros. • biał.).
Zieleniewicze

Zieleniewicze (biał. Зеляневічы, Zielaniewiczy; ros. Зеленевичи, Zieleniewiczi) – agromiasteczko na Białorusi, w obwodzie brzeskim, w rejonie prużańskim, w sielsowiecie Zieleniewicze. Nazwę Zieleniewicze nosiły dawniej wieś i majątek ziemski. W dwudziestoleciu międzywojennym Zieleniewicze i Zenowicze leżały w Polsce, w województwie białostockim, w powiecie wołkowyskim. W 2010 roku miejscowości nadano status agromiasteczka. Przypisy Bibliografia Zieleniewicze, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. XIV: Worowo – Żyżyn, Warszawa 1895, s. 593 . Zenowicze (1), [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. XIV: Worowo – Żyżyn, Warszawa 1895, s. 572 . Zieleniewicze i Zenowicze na mapie WIG z 1926 Zieleniewicze i Zenowicze na mapie WIG z 1938
Зеленевичи

Зеленевичи (бел. Зеляневічы) — агрогородок в Пружанском районе Брестской области Белоруссии. Входит в состав Зеленевичского сельсовета. История После 3-го раздела Речи Посполитой деревня стала частью Российской империи в составе Лысковской волости Волковысского уезда Гродненской губернии. В 1921-39 гг. населённый пункт входил в состав Лысковской гмины Волковысского повета Белостокского воеводства II Речи Посполитой. После т. н. польского похода Красной армии деревня вошла в состав БССР, с 15 января 1940 года входила в Ружанский район Брестской области (с 8 января по 19 июня 1954 года — Гродненской области), с 12 октября 1962 года — в Пружанский район Брестской области. Во время Великой Отечественной войны деревня была оккупирована немецко-фашистскими войсками в конце июня 1941 года и освобождена 17 июля 1944 года. До 2010 года Зеленевичи имели статус деревни. Примечания
Zielony Bór (rejon oszmiański)

Zielony Bór (biał. Зялёны Бор; ros. Зелёный Бор) − wieś na Białorusi, w obwodzie grodzieńskim, w rejonie oszmiańskim, w sielsowiecie Boruny. Dawniej używana nazwa – Bałwaniszki I, Bałwaniszki II, Bałwaniszki III. Historia W czasach zaborów wieś w gminie Holszany, w powiecie oszmiańskim, w guberni wileńskiej Imperium Rosyjskiego. W 1866 roku miała 46 dusz rewizyjnych, należała do Mineyków. W 1905 roku liczyła 201 mieszkańców, własność Mineyków. W latach 1921–1945 wymienione trzy wsie: Bałwaniszki I, Bałwaniszki II i Bałwaniszki III. Leżały w Polsce, w województwie wileńskim, w powiecie oszmiańskim, w gminie Holszany. W 1931 Bałwaniszki I w 12 domach zamieszkiwały 62 osoby, Bałwaniszki II w 15 domach zamieszkiwało 101 osób, Bałwaniszki III w 7 domach zamieszkiwało 41 osób. Wierni należeli do parafii rzymskokatolickiej i prawosławnej w Holszanach. Miejscowość podlegała pod Sąd Grodzki w Holszanach i Okręgowy w Wilnie; właściwy urząd pocztowy mieścił się w Holszanach. Przypisy
Зелёный Бор (Ошмянский район)

Зелёный Бор (бел. Зялёны Бор; до 1969 года — Болванишки (бел. Балвані́шкі)) — деревня в Ошмянском районе Гродненской области Беларуси. Входит в состав Борунского сельсовета. География Ближайшие населённые пункты Зубовщина, Шаповалы и др. Рядом дороги Н-7140 и Н-20490. Этимология Название одноимённого происхождения, фиксировалось воложинской фамилией Bałwan, которая, возможно, от двухосновного балтско-литовского имени Bal-vanas. История В 1905 году в Ошмянском уезде Гольшанской волости Виленской губернии. До 17 января 1969 года деревня входила в состав Куцевичского сельсовета. Население Численность 2009 год — 17 человек Динамика 2009 год — 17 человек (перепись населения) Известные лица Зыгмунт Минейко (1840—1925) — участник восстания 1863—1864 годов в Ошмянском повете. Примечания
Kołodno (rejon stoliński)

Kołodno (biał. Калоднае; ros. Колодное) – wieś na Białorusi, w obwodzie brzeskim, w rejonie stolińskim, w sielsowiecie Radczysk, przy drodze republikańskiej . Znajduje się tu cerkiew prawosławna pw. św. Dymitra Sołuńskiego, podlegająca parafii w Radczysku. Historia 12-13 lipca 1863 pod Kołodnem miała miejsce ostatnia bitwa oddziału Romualda Traugutta, zakończona porażką powstańców styczniowych. W dwudziestoleciu międzywojennym Kołodno leżało w Polsce, w województwie poleskim, w powiecie stolińskim, do 18 kwietnia 1928 gminie Radczysk, następnie w gminie Płotnica. Po II wojnie światowej w granicach Związku Sowieckiego. Od 1991 w niepodległej Białorusi. Urodziły tu się polska rzeźbiarka i malarka Helena Skirmunt oraz jej córka Konstancja. Uwagi Przypisy Bibliografia Kołodne, pow. piński, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. IV: Kęs – Kutno, Warszawa 1883, s. 279 . Kołodno na mapie WIG Геопортал земельно-информационной системы Республики Беларусь. Национальный центр правовой информации Республики Беларусь. [dostęp 2020-10-13]. (ros.).
Колодне (Столинський район)

Колодне (біл. Калоднае) — село в Білорусі, у Столинському районі Берестейської області. Орган місцевого самоврядування — Радчицька сільська рада. Географія Розташоване за 25 км на південний захід від Столина, на шляху Пинськ — Столин. Історія Власником маєтку у селі були Скирмунти та Гертінги. У 1863 році поблизу Колодного відбулася збройна сутичка за участі польського повстанського загону Траугутта-Ваньковича, у якій повстанці зазнали поразки. За даними українського націоналістичного підпілля, 16 грудня 1943 року більшовицький відділ Фьодорова відібрав у мешканців Колодого збіжжя. Населення За переписом населення Білорусі 2009 року чисельність населення села становила 481 особа. У селі мешкає 200 родин потомків переселенців з центральної Білорусі, які досі зберігають білоруську мову. Примітки
Церковь Пресвятой Девы Марии (Городище)

Церковь Пресвятой Девы Марии (бел. Касцёл Найсвяцейшай Дзевы Марыі), полное название — Церковь Пресвятой Девы Марии — Царицы Святого Розария (бел. Касцёл Найсвяцейшай Дзевы Марыі Ружанцовай) — католический храм в городском посёлке Городище (Брестская область, Белоруссия). Относится к Западно-Барановическому деканату Пинского диоцеза. Построен в конце XVIII века. Перестраивался в 1874 и 1930 годах. История В 1640 году полоцким воеводой Яном Каминским в Городище был основан монастырь грекокатолического ордена базилиан и при нём построен деревянный храм. В конце XVIII века на месте деревянного был построен каменный храм. После Польского восстания 1863 года власти закрыли все грекокатолические монастыри на территории современной Белоруссии, а их церкви были переданы православным. Городищенский храм эта судьба постигла в 1867 году. Церковь была освящена как Свято-Троицкая церковь 19 марта 1868 года. В 1873 году был составлен проект полной перестройки храма с тем, чтобы его облик более соответствовал православной традиции, но в итоге было решено ограничиться постройкой колокольни и пяти куполов над крышей. Работы были выполнены в 1874—1876 годах. В 1919 году после перехода Городища в состав Польши церковь была возвращена католикам, в 1930 году ещё раз перестроена с приближением к первоначальной архитектуре. После Второй мировой войны храм был закрыт и использовался под мебельный склад. В 90-х годах XX века возвращён верующим, отреставрирован и сейчас служит приходским католическим храмом Городища. Архитектура Храм Пресвятой Девы Марии — однонефный, к основному объёму примыкает прямоугольный нартекс. Здание завершено двухскатной крышей, переходящей над мощной полукруглой апсидой в коническую. С северной стороны к апсиде симметрично пристроена трёхъярусная шатровая колокольня. Между апсидой и колокольней расположена ризница. Главный вход выделен арочным проёмом, фасады прорезаны также арочными оконными проёмами с полуколоннами. Храм окружён бутовой оградой. Литература А. М. Кулагін. Памяць. Баранавічы. Баранавіцкі раён. Мінск, Белта, 2000 Żyskar Józefat. «Nasze kościoły: opis ilustrowany wszystkich kościołów i parafji znajdujących się na obszarach dawnej Polski i ziemiach przyległych». Warszawa-Peterburg. 1913. стр. 356 Примечания Ссылки Сайт globustut.by Архивная копия от 14 февраля 2014 на Wayback Machine
Костел Святого Казимира (Могильов)

Костел Святого Казимира (біл. Касьцёл Сьвятога Казімера), також Фарний костел — пам'ятка сакральної архітектури в Могильові, зведена 1604 року. Знаходиться в центрі міста, в історичному Фарному провулку. Діяв до 1-ї половини XX століття. Об'єкт Державного списку історико-культурних цінностей Республіки Білорусь. Фарний костел — найстаріша кам'яна будівля Могильова. Був частково зруйнований за радянських часів. Історія У 1604 з фонду короля і великого князя Сигізмунда Вази в Могильові побудували парафіяльній костел (за іншими відомостями в 1675—1680). У 1810 костел перебудували в стилі класицизму. Мав статус кафедрального до переносу кафедри в костел Святого Станіслава при монастирі кармелітів. Використовується як складське приміщення РУП «Белтелеком». Архітектура Пам'ятка архітектури класицизму. Східний і західний фасади мали класичні портики. Завершувався дерев'яним куполом на низькому барабані. Хори, де знаходився 7-голосний орган, підтримувалися 4 дерев'яними стовпами. Три вівтаря прикрашала дерев'яна скульптура. Галерея Література А. М. Кулагін, Каталіцкія храмы на Беларусі. — Мн, «Беларуская энцыклапедыя», 2000. С.186 Примітки
Parafia Świętych Apostołów Piotra i Pawła w Żupranach

Parafia Świętych Apostołów Piotra i Pawła w Żupranach – rzymskokatolicka parafia znajdująca się w diecezji grodzieńskiej, w dekanacie Oszmiana, na Białorusi. Parafię prowadzą salezjanie. Historia Pierwszy, drewniany kościół w Żupranach ufundowali w połowie XVI w. Henryk Duksza i Dowgird. Pod koniec XVI w. został on przejęty przez kalwinów. W późniejszym okresie powstała kaplica katolicka. Obecny, pierwszy murowany kościół w Żupranach, zbudowano w latach 1854-1875 z fundacji właścicieli ziemskich Adama Gutten-Czapskiego i jego syna, również Adama i konsekrowano 12 października 1875. W czasach komunizmu parafia nieprzerwanie funkcjonowała. W latach 70. XX w. kościół został uznany za pomnik architektury. Władze kołchozowe zamknęły należącą do parafii kaplicę filialną w Kucewiczach z I poł. XIX w. i w latach 80. ją rozebrały. W 1981 nadzór nad parafią został przekazany salezjanom. Do 1991 parafia leżała w dekanacie Oszmiana archidiecezji wileńskiej, następnie w diecezji grodzieńskiej. Przypisy Bibliografia Kościół pw. Świętych Apostołów Piotra i Pawła w Żupranach. Słowo Życia. [dostęp 2026-04-07]. (pol.). ﻿Жупраны — парафія Святых апосталаў Пятра і Паўла. catholic.by. [dostęp 2026-04-07]. (biał.).
Церковь Святых Петра и Павла (Жупраны)

Церковь Святых апостолов Петра и Павла (бел. Касцёл Святых апосталаў Пятра і Паўла) — католический храм в агрогородке Жупраны, Гродненская область, Беларусь. Относится к Ошмянскому деканату Гродненского диоцеза. Памятник архитектуры в стиле неоготики, построен в 1854—1875 годах. Включён в Государственный список историко-культурных ценностей Республики Беларусь (код — 412Г000071). История Приход в Жупранах основан в XVI веке, тогда же освящён деревянный храм. В конце XVI века, когда Жупраны принадлежали Радзивиллам, многие из которых были кальвинистами, приспособлен под кальвинистский собор. В XIX веке Жупраны перешли к роду Чапских, граф Адам Чапский в 1853 году выделил средства на постройку каменного католического храма. В 1863—1864 годах строительство было приостановлено из-за восстания. В 1875 году храм достроен и освящён 12 октября 1875 года во имя апостолов Петра и Павла/ В 1900 году в храме отпели белорусского поэта Франциска Богушевича, его могила находится на прикостёльном кладбище. Архитектура Храм Петра и Павла — памятник архитектуры в стиле неоготики. В плане представляет собой прямоугольник, разделенный на три нефа, апсида за пресвитерием отсутствует. К главному фасаду пристроена выступающая трёхъярусная прямоугольная в плане башня, завершённая восьмериком со стрельчатыми проёмами и шатром. Из-за отсутствия апсиды задняя стена храма плоская, украшена крестом. Стены храма декорированы узорами из бутового камня. Интерьер поделён на три нефа восемью колоннами на высоких постаментах. Центральный неф костела перекрыт цилиндрическим сводом, боковые нефы — крестовыми. В интерьере сохранилась орнаментальная роспись XIX века. Во внутреннюю стену храма вмурована мемориальная доска в честь Ф. Богушевича. Примечания Литература Архітэктура Беларусі. Энцыклапедычны даведнік". Мінск, «Беларуская Энцыклапедыя імя Петруся Броўкі», 1993 год. ISBN 5-85700-078-5 Збор помнікаў гісторыі і культуры. Гродзенская вобласць. Стр. 105—106 Ссылки Храм на сайте Католической церкви в Белоруссии Сайт globustut.by Архивная копия от 24 февраля 2008 на Wayback Machine Сайт radzima.org Сайт interfax.by