NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Rubel (agromiasteczko)

Rubel (biał. Рубель; ros. Рубель) – agromiasteczko na Białorusi, w obwodzie brzeskim, w rejonie stolińskim, w sielsowiecie Rubel. Siedziba parafii prawosławnej; znajdują tu się dwie cerkwie – pw. św. Michała Archanioła z 1796 r. (parafialna) i pw. Obrazu Chrystusa Zbawiciela Nie Ludzką Ręką Uczynionego z przełomu XX/XXI w. (filialna). Warunki naturalne Rubel położony jest na skraju dużego kompleksu leśno-torfowiskowego Błota Olmańskie, rozciągającego się na południe aż za granicę białorusko-ukraińską. Historia Zamieszkany był przez szlachtę zaściankową. W dwudziestoleciu międzywojennym leżał w Polsce, w województwie poleskim, w powiecie stolińskim, w gminie Chorsk. Po II wojnie światowej w granicach Związku Sowieckiego. Od 1991 w niepodległej Białorusi. Uwagi Przypisy Bibliografia Rubiel, pow. mozyrski, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. IX: Pożajście – Ruksze, Warszawa 1888, s. 877 . Rubel na mapie WIG Геопортал земельно-информационной системы Республики Беларусь. Национальный центр правовой информации Республики Беларусь. [dostęp 2020-10-19]. (ros.).
Рубель (агромістечко)

Рубель — велике село (агромістечко) на території Білорусі, в якому проживає 3937 людина. Стоїть на р. Рубільська, притоці річки Горинь, розташоване в 24 км на південний схід від Століна, в 31 км від залізничної станції Горинь на лінії Лунінець — Сарни (Україна), 269 км від Бреста, автодорогою пов'язаний з Століном. Географія На південно-західній околиці села річка Річиця впадає у Рубільську. Об'єкти соціального призначення Амбулаторія з денним стаціонаром та аптека, відділення зв'язку та ВАТ "АСБ «Беларусбанк», комплексний приймальний пункт комбінату побутового обслуговування, 11 магазинів (сім належать споживкооперації, чотири приватних), середня загальноосвітня школа, музей, присвячений воїнам-афганцям, два садки, Будинок культури, бібліотека, стадіон і спортзал. Історична довідка Село Рубель здавна славиться своїми трудовими традиціями. У повоєнні роки селяни вміло вирощували хороший льон, який приносив їм славу, в колгоспі був свій льонозавод. За доблесну працю багато селяни були нагороджені орденами Леніна, Жовтневої Революції, Трудового Червоного Прапора і Трудової Слави. Лауреатом Державної премії СРСР став у 1991 році Андрій Олексійович Коляда, доктор фізико-математичних наук. У Рублі народилися і виросли багато вчених, кандидати сільськогосподарських, історичних, технічних, педагогічних, економічних та медичних наук. СВК «Рубельский» Складається з трьох виробничих дільниць, розташованих в Рублі і селі Хотомель. Є три молочнотоварні ферми, на яких міститься 2565 голів великої рогатої худоби, в тому числі 855 корів. Кооператив має в наявності 27 тракторів, з яких 4 енергонасичених. На полях і фермах працюють 19 вантажних автомобілів, причому більшість техніки придбано в останні роки. Оскільки немає в агромістечку «Рубельскому» промисловості, а в СВК працює кожен десятий з працездатного населення осіб, то багато хто живе за рахунок особистого підсобного господарства, вирощуючи в теплицях огірки, а на присадибних ділянках та в полі моркву, буряк, капусту і картоплю. Торгівля та заняття У Рублі побудований і діє великий оптово-роздрібний приватний ринок. Частина жителів виїжджає на сезонні заробітки у багато районів Білорусі на сільськогосподарські та будівельні роботи. Багато тримають в особистому підсобному господарстві корів і коней. Тільки в 2009 році у населення було закуплено понад 575 тонн молока та 382 голови великої рогатої худоби. Наявні кошти люди вкладають в будівництво житла, благоустрій свого життя. Культурні пам'ятки В агромістечку розташований пам'ятник архітектури — Михайлівська церква 1796 року побудови, діє церква Нерукотворного Божого образу (1993 р. побудови). Встановлений в центрі села пам'ятник землякам, загиблим у роки Великої Вітчизняної війни, в урочищі Борок — пам'ятний знак євреям, які були розстріляні фашистськими загарбниками. На території є археологічні пам'ятки: два селища і курганний могильник. Примітки
Русское Село (Минская область)

Русское Село (бел. Рускае Сяло) — деревня в Вилейском районе Минской области Белоруссии, в составе Нарочанского сельсовета. Население 125 человек (2009). География Деревня находится в 5 км к юго-западу от центра сельсовета, агрогородка Нарочь и в 15 км к северо-западу от центра города Вилейка, расположена близ границы с Гродненской областью. В двух километрах к востоку от деревни течёт река Нарочь. Рядом с деревней проходит автодорога Р63 на участке Вилейка — Сморгонь. Достопримечательности Придорожная часовня (конец XIX века) Кладбище русских солдат 1-й мировой войны. Белый каменный крест в память о павших (поставлен в 2002 году) Примечания Ссылки Русское Село на сайте globustut.by Архивная копия от 4 сентября 2016 на Wayback Machine Русское Село на сайте radzima.org
Руське Село (Вілейський район)

Руське Село (біл. вёска Рускае Сяло) — село в складі Вілейського району Мінської області, Білорусь. Село підпорядковане Нарочанській сільській раді, розташоване в північній частині області. Джерела «Гарады і вёскі Беларусі: Энцыклапедыя.» Т.6, Менска вобласьць/С. В. Марцэлеў; Рэдкалегія: Г. П. Пашкоў (галоўны рэдактар) і інш. — Мн.: Белэн Посилання Інформація про Вілейський район Каталог сіл Вілейського району [Архівовано 4 липня 2013 у Wayback Machine.]
Sokoli Uhoł

Sokoli Uhoł (biał. Саколле-Вугал; ros. Соколье-Угол) – wieś na Białorusi, w obwodzie mińskim, w rejonie wilejskim, w sielsowiecie Chocieńczyce. Historia W czasach zaborów wieś w okręgu wiejskim Zalesie, w gminie Chocieńczyce, w powiecie wilejskim, w guberni wileńskiej Imperium Rosyjskiego. W 1864 roku zamieszkiwało tu 35 osób w trzech domach (14 dusz rewizyjnych), należała do dóbr Bobrówka, własność Chrzczonowiczów. W latach 1921–1945 wieś i zaścianek leżały w Polsce, w województwie wileńskim, w powiecie wilejskim, w gminie Chocieńczyce. Według Powszechnego Spisu Ludności z 1921 roku zamieszkiwało: wieś – 69 osób, wszystkie były wyznania prawosławnego i zadeklarowały białoruską przynależność narodową. Było tu 9 budynków mieszkalnych. W 1931 w 14 domach zamieszkiwało 114 osób. zaścianek – 9 osób, wszystkie były wyznania rzymskokatolickiego i zadeklarowały polską przynależność narodową. Był tu 1 budynek mieszkalny. W 1931 w 1 domu zamieszkiwało 14 osób. Wierni należeli do parafii rzymskokatolickiej i prawosławnej w Ilji. Miejscowość podlegała pod Sąd Grodzki w Ilji i Okręgowy w Wilnie; właściwy urząd pocztowy mieścił się w Chocieńczycach. W wyniku napaści ZSRR na Polskę we wrześniu 1939 miejscowość znalazła się pod okupacją sowiecką. 2 listopada została włączona do Białoruskiej SRR. Od czerwca 1941 roku pod okupacją niemiecką. W 1944 miejscowość została ponownie zajęta przez wojska sowieckie i włączona do Białoruskiej SRR. Od 1991 w składzie niepodległej Białorusi. Uwagi Przypisy Linki zewnętrzne Sokoli Węgieł, wieś, powiat wilejski, gmina Chocieńczyce, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. XI: Sochaczew – Szlubowska Wola, Warszawa 1890, s. 20 .
Соколиний Кут

Соколиний Кут (біл. вёска Сакольле Вугал) — село в складі Вілейського району Мінської області, Білорусь. Село підпорядковане Хотеньчицькій сільській раді, розташоване в північній частині області. Історія У 1921–1945 роках село i застінок знаходилось у Польщі, у Вільнюській губернії, Вілейського повіту, гміні Хотеньчиці. Населення 1866 рік - 35 люди, 3 будинки 1921 рік - 78 люди, 10 будинки. 1931 рік - 128 люди, 15 будинки. Примітки Джерела «Гарады і вёскі Беларусі: Энцыклапедыя ў 15 тамах» Т.8, кн. 1. Мінская вобласьць. Рэдкалегія: Т. У. Бялова (дырэктар) і інш. — Мн.: БелЭн, 2010. — 736 с.: іл. ISBN 978-985-11-0302-3. (біл.) «Гарады і вёскі Беларусі: Энцыклапедыя ў 15 тамах» Т.8, кн. 2. Мінская вобласьць. Рэдкалегія: Т. У. Бялова (дырэктар) і інш. — Мн.: БелЭн, 2011. — 464 с.: іл. ISBN 978-985-11-0554-6. (біл.) «Гарады і вёскі Беларусі: Энцыклапедыя ў 15 тамах» Т.8, кн. 3. Мінская вобласьць. Рэдкалегія: Т. У. Бялова (дырэктар) і інш. — Мн.: БелЭн, 2012. — 624 с.: іл. ISBN 978-985-11-0636-9. (біл.) Див. також Адміністративний поділ Білорусі Список міст Білорусі Селища міського типу Білорусі Райони Білорусі Посилання Інформація про Вілейський район Каталог сіл Вілейського району Sokoli Węgieł, wieś, powiat wilejski, gmina Chocieńczyce // Słownik geograficzny Królestwa Polskiego. — Warszawa : Druk «Wieku», 1890. — Т. XI. — S. 20. (пол.)
Sołowje

Sołowje (biał. Салаўі, ros. Соловьи, transliteracja Salaŭì, Solov’i, transkrypcja Sałaui, Sołowji) – wieś na Białorusi, w obwodzie mińskim, w rejonie kleckim, w sielsowiecie Kuchczyce, w odległości około 1,5 km od Klecka. Historia Pierwsza wzmianka o wsi pochodzi z 1578 roku. Zaścianek szlachecki położony był w końcu XVIII wieku w powiecie nowogródzkim województwa nowogródzkiego. W dwudziestoleciu międzywojennym zaścianek i folwark leżące w Polsce, w województwie nowogródzkim, w powiecie nieświeskim, w gminie Siniawka. W 1921 zaścianek liczył 310 mieszkańców, zamieszkałych w 61 budynkach, wyłącznie Polaków. 192 mieszkańców było wyznania prawosławnego i 118 rzymskokatolickiego. Folwark liczył zaś 16 mieszkańców, zamieszkałych w 3 budynkach, wyłącznie Polaków wyznania rzymskokatolickiego Turystyka kaplica cmentarna, cmentarz. Uwagi Przypisy
Соловьи (Клецкий район)

Соловьи (бел. Салаўі) — деревня в Клецком районе Минской области Беларуси. Входит в состав Кухчицкого сельсовета. География Деревня находится в юго-западной части Минской области, к северу от автодороги Р-13, на расстоянии приблизительно 6 километров (по прямой) к западо-юго-западу от города Клецк, административного центра района. Абсолютная высота — 200 метров над уровнем моря. Площадь населённого пункта — 0,1989 км². История Начинает упоминаться с XVI века. В 1578 году находилась во владении Иеронима Маковецкого. По состоянию на 1909 год, в Соловьях имелось 54 двора и проживало 313 человек. В административном отношении деревня входила в состав Синявской волости Слуцкого уезда Минской губернии. Также в составе волости числился одноимённый близлежащий фольварок (1 двор, 20 жителей). Согласно Рижскому мирному договору (1921), деревня вошла в состав Второй Польской республики. Входила в состав гмины Синявка Несвижского повета Новогрудского воеводства. В 1921 году числилось 310 жителей (154 мужчины и 156 женщин), проживавших в 61 доме. В этническом составе населения поляки составляли 100 %. В конфессиональном составе православные христиане составляли 61,9 %, католики — 38,1 %. В фольварке Соловье проживало 16 человек (5 мужчины и 11 женщин) в 3 домах. С 1939 года в БССР, с 1940 года в составе Залешанского сельсовета Клецкого района Барановичской области (с 1954 года — Минской области). Во время Великой Отечественной войны, с 26 июня 1941 г. до начала июля 1944 г., была оккупирована немецко-фашистскими захватчиками. В 1950 году было организован колхоз «Страна Советов». С 25 декабря 1962 г. по 30 июля 1966 г. входила в состав Несвижского района. 22 сентября 1980 года вошла в состав Кухчицкого сельсовета. Население По данным переписи 2019 года, в деревне проживало 28 человек. Достопримечательности В 0,2 км к юго-востоку от сельского кладбища расположен курганный могильник (24 кургана), являющийся памятником археологии. Примечания
Siejłowicze

Siejłowicze (biał. Сейлавічы) – agromiasteczko na Białorusi, w obwodzie mińskim, w rejonie nieświeskim, w sielsowiecie Siejłowicze. We wsi znajduje się kościół Najświętszego Serca Jezusa. Historia W 1587 roku wieś należała do klucza Nieśwież Mikołaja Krzysztofa Radziwiłła. W latach 1921–1945 wieś i zaścianek znajdujące się w gminie Howiezna, w powiecie nieświeskim, w Polsce. W 1921 wieś liczyła 592 mieszkańców, zamieszkałych w 109 budynkach, w tym 576 Białorusinów, 13 Polaków i 3 osoby innej narodowości. 571 mieszkańców było wyznania prawosławnego, 14 rzymskokatolickiego, 5 mojżeszowego i 2 muzułmańskiego. Zaścianek liczył zaś 576 mieszkańców, zamieszkałych w 107 budynkach, w tym 539 Polaków, 20 Białorusinów, 16 Żydów i 1 osobę innej narodowości. 522 mieszkańców było wyznania rzymskokatolickiego, 38 prawosławnego i 16 mojżeszowego. W latach międzywojennych wieś była siedzibą kampanii granicznej Korpusu Ochrony Pogranicza „Siejłowicze”. Po II wojnie światowej w granicach Związku Sowieckiego. Od 1991 w niepodległej Białorusi. Uwagi Przypisy
Сейловичи

Сейловичи (бел. Сейлавічы) — агрогородок в Несвижском районе Минской области Беларуси. Центр Сейловичского сельсовета. Население 613 человек (2009). География Сейловичи находятся в 9 км к северо-востоку от центра города Несвиж. Местность принадлежит бассейну Немана, вокруг деревни расположена сеть мелиоративных каналов, имеющих сток в реку Уша. Через село проходит автодорога Несвиж — Бузуны. История Впервые упоминается в 1586 году, когда Николай Христофор Радзивилл «Сиротка» даровал Несвижскому католическому приходу земельный участок у Сейловичи. В XVII—XVIII веках имение принадлежало Радзивиллам, в 1722 году Анна Радзивилл отдала Сейловичи местной шляхте в ленное владение. В 1793 году в результате второго раздела Речи Посполитой Сейловичи вошли в состав Российской империи, принадлежали Слуцкому уезду, относились к Несвижской ординации Радзивиллов. В 1897 году деревня насчитывала 89 дворов, 511 жителей. В результате Рижского мирного договора 1921 года Сейловичи вошли в состав межвоенной Польши, где были в составе Несвижского повета Новогрудского воеводства. В 1921 году насчитывала 592 жителя. С сентября 1939 года в БССР. Во время Второй мировой войны, 7-8 сентября 1943 года в Сейлавичах состоялся бой партизанского отряда им. Щорса (командир А. И. Колчанка) по разгроме нацистского гарнизона (около 100 солдат). Гарнизон, укреплен системой дзотов, бункеров, линиями траншей с несколькими рядами колючей проволоки и заминированным участками обороны, препятствовал передислокации и боевым рейдам партизанских формирований в Западной Беларуси. Вечером 7 сентября, когда советская разведка сообщила, что 60 немецких солдат гарнизона направились в Городею, партизанский отряд в составе 350 бойцов, вооруженных 15 ручными пулеметами, 25 автоматами и 45-мм пушкой, скрытно подошел к гарнизона, атаковал и до часа ночи уничтожил его. Партизаны захватили немецкую оружие, боеприпасы и без потерь отступили. Достопримечательности Костёл Сердца Иисуса. Деревянный храм, памятник архитектуры. Построен в XIX веке, обновлён в 1920-е годы. Памятник сельчанам, которые погибли во время Второй мировой войны (открыт в 2019 году). Известные лица Судник, Станислав Вацлавович (род. 1954) — белорусский писатель, поэт, переводчик, журналист, краевед, стенограф, подполковник. Примечания Литература Сейлавічы // Беларуская энцыклапедыя: У 18 т. Т. 14: Рэле — Слаявіна / Рэдкал.: Г. П. Пашкоў і інш. — Мн. : БелЭн, 2002. — Т. 14. — С. 296. — 10 000 экз. — ISBN 985-11-0035-8. — ISBN 985-11-0238-5 (т. 14). Ссылки Сейловичи на сайте globustut.by Архивная копия от 4 ноября 2016 на Wayback Machine Сейловичи на сайте radzima.org
Skałbiszcze

Skałbiszcze (biał. Скалбішча; ros. Скалбище) – wieś na Białorusi, w obwodzie mińskim, w rejonie wilejskim, w sielsowiecie Chocieńczyce. Historia W czasach zaborów w powiecie wilejskim, w guberni wileńskiej Imperium Rosyjskiego. W latach 1921–1945 wieś leżała w Polsce, w województwie wileńskim, w powiecie wilejskim, w gminie Chocieńczyce. Według Powszechnego Spisu Ludności z 1921 roku zamieszkiwało tu 170 osób, 2 były wyznania rzymskokatolickiego a 168 prawosławnego. Jednocześnie 16 mieszkańców zadeklarowało polską a 154 białoruską przynależność narodową. Było tu 29 budynków mieszkalnych. W 1931 w 31 domach zamieszkiwały 163 osoby. Wierni należeli do parafii rzymskokatolickiej w Ilji i prawosławnej w Chocieńczycach. Miejscowość podlegała pod Sąd Grodzki w Ilji i Okręgowy w Wilnie; właściwy urząd pocztowy mieścił się w Chocieńczycach. W wyniku napaści ZSRR na Polskę we wrześniu 1939 miejscowość znalazła się pod okupacją sowiecką. 2 listopada została włączona do Białoruskiej SRR. Od czerwca 1941 roku pod okupacją niemiecką. W 1944 miejscowość została ponownie zajęta przez wojska sowieckie i włączona do Białoruskiej SRR. Od 1991 w składzie niepodległej Białorusi. Uwagi Przypisy
Скалбище

Скалбище (біл. вёска Скалбішча) — село в складі Вілейського району Мінської області, Білорусь. Село підпорядковане Хотеньчицькій сільській раді, розташоване в північній частині області. Історія У 1921–1945 роках застінок знаходилось у Польщі, у Вільнюській губернії, Вілейського повіту, гміні Хотеньчиці. Населення 1921 рік - 170 люди, 29 будинки. 1931 рік - 163 люди, 31 будинки. Примітки Джерела «Гарады і вёскі Беларусі: Энцыклапедыя ў 15 тамах» Т.8, кн. 1. Мінская вобласьць. Рэдкалегія: Т. У. Бялова (дырэктар) і інш. — Мн.: БелЭн, 2010. — 736 с.: іл. ISBN 978-985-11-0302-3. (біл.) «Гарады і вёскі Беларусі: Энцыклапедыя ў 15 тамах» Т.8, кн. 2. Мінская вобласьць. Рэдкалегія: Т. У. Бялова (дырэктар) і інш. — Мн.: БелЭн, 2011. — 464 с.: іл. ISBN 978-985-11-0554-6. (біл.) «Гарады і вёскі Беларусі: Энцыклапедыя ў 15 тамах» Т.8, кн. 3. Мінская вобласьць. Рэдкалегія: Т. У. Бялова (дырэктар) і інш. — Мн.: БелЭн, 2012. — 624 с.: іл. ISBN 978-985-11-0636-9. (біл.) Див. також Адміністративний поділ Білорусі Список міст Білорусі Селища міського типу Білорусі Райони Білорусі Посилання Інформація про Вілейський район Каталог сіл Вілейського району
Starahrad

Starahrad (biał. Стараград; ros. Староград, Starograd; hist. Starogród, Starograd) – wieś na Białorusi, w rejonie kormańskim obwodu homelskiego, około 14 km na zachód od Kormy. Historia Dobra te należały do Rzeczypospolitej. Po I rozbiorze Polski w 1772 roku znalazły się na terenie Imperium Rosyjskiego. Pierwsza wzmianka o Starogrodzie pochodzi z 1847 roku. W pierwszej połowie XIX wieku wieś należała do rodziny Chmyzowskich albo Chmyżowskich. W 1850 roku funkcjonował we wsi folusz, w 1874 roku działały 2 młyny, około 1890 roku w majątku należącym do Chmyzowskich funkcjonowała stajnia rozpłodowa (perszerony i rysaki). Pod koniec XIX wieku majątek przeszedł na własność rodziny Słuczanowskich herbu Trzy Gwiazdy i pozostał w ich władaniu do I wojny światowej. Od 1917 roku Starogród znalazł się w ZSRR. W 1931 roku utworzono tu kołchoz, działał młyn wiatrakowy i kuźnia. W 1959 roku działał tu sowchoz „Starogradskij” Od 1991 roku – na Białorusi. Jest siedzibą sielsowietu. Dawny dwór Chmyżowscy wybudowali tu dwór prawdopodobnie w I połowie XIX wieku. Był to prostokątny, parterowy, jedenastoosiowy budynek wzniesiony na wysokiej podmurówce. Jego środkowa, pięcioosiowa część była piętrowa, z gankiem, w którym na dwóch parach kolumn opierał się duży balkon zwieńczony trójkątnym szczytem. Od strony ogrodu wybudowano w części centralnej duży, sześciokolumnowy portyk w wielkim porządku z podobnym szczytem. Wnętrza były ogrzewane przez piece kaflowe i murowane kominki. Dwór był otoczony krajobrazowym ogrodem z kilkoma starymi alejami lipowymi. Dwór został najprawdopodobniej zniszczony w czasie I wojny światowej albo w czasie lub wkrótce po rewolucji październikowej. Majątek w Starogrodzie jest opisany w 1. tomie Dziejów rezydencji na dawnych kresach Rzeczypospolitej Romana Aftanazego. Przypisy
Starzynki (rejon wołkowyski)

Starzynki (biał. Старынкі, Starynki; ros. Старинки, Starinki) – wieś na Białorusi, w obwodzie grodzieńskim, w rejonie wołkowyskim, w sielsowiecie Podorosk. W dwudziestoleciu międzywojennym Starzynki leżały w Polsce, w województwie białostockim, w powiecie wołkowyskim, w gminie Podorosk. Przypisy Bibliografia Дзяржаўнага цэнтра картографа-геадэзічных матэрыялаў і даных Рэспублікі Беларусь. [dostęp 2020-01-21]. (ros.).
Strupin

Strupin (biał. Струпіна, ros. Струпино) – wieś na Białorusi, w obwodzie grodzieńskim, w rejonie grodzieńskim, w sielsowiecie Obuchowo. Historia Dawniej wieś i kolonia w województwie trockim Rzeczypospolitej Obojga Narodów. W czasach zaborów w granicach Imperium Rosyjskiego, w guberni grodzieńskiej. W latach 1921–1939 wieś i kolonia leżała w Polsce, w województwie białostockim, w powiecie grodzieńskim, w gminie Żydomla. Według Powszechnego Spisu Ludności z 1921 roku zamieszkiwało we wsi – 110 osób, 74 było wyznania rzymskokatolickiego, 36 prawosławnego. Jednocześnie wszyscy mieszkańcy zadeklarowali polską przynależność narodową. Było tu 20 budynków mieszkalnych kolonię – 32 osoby, 26 było wyznania rzymskokatolickiego, 6 prawosławnego. Jednocześnie wszyscy mieszkańcy zadeklarowali polską przynależność narodową. Było tu 5 budynków mieszkalnych. Miejscowość należała do parafii prawosławnej w Skidlu i rzymskokatolickiej w Kaszubińcach. Podlegała pod Sąd Grodzki w Skidlu Okręgowy w Grodnie; właściwy urząd pocztowy mieścił się w Żydomli. W wyniku napaści ZSRR na Polskę we wrześniu 1939 miejscowość znalazła się pod okupacją sowiecką. 2 listopada została włączona do Białoruskiej SRR. 4 grudnia 1939 włączona do nowo utworzonego obwodu białostockiego. Od czerwca 1941 roku pod okupacją niemiecką. 22 lipca 1941 r. włączona w skład okręgu białostockiego III Rzeszy. W 1944 miejscowość została ponownie zajęta przez wojska sowieckie i włączona do obwodu grodzieńskiego Białoruskiej SRR. Od 1991 wchodzi w skład Białorusi. Przypisy Bibliografia Witold Sienkiewicz, Elżbieta Olczak: Dzieje Polski. Atlas ilustrowany. Warszawa: Demart SA, 2007. ISBN 978-83-7427-363-3. Linki zewnętrzne Strupin, pow. grodzieński, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. XV, cz. 2: Januszpol – Wola Justowska, Warszawa 1902, s. 626 . Strupin na mapie WIG pod błędną nazwą Strysino
Tatarce

Tatarce, Tatary (biał. Татарцы, Tatarcy; ros. Татарцы, Tatarcy) – wieś na Białorusi, w obwodzie grodzieńskim, w rejonie lidzkim, w sielsowiecie Berdówka. Historia W XIX i w początkach XX w. położone były w Rosji, w guberni wileńskiej, w powiecie lidzkim, w gminie Lida. Były wówczas własnością m.in. Butkiewiczów. W dwudziestoleciu międzywojennym leżały w Polsce, w województwie nowogródzkim, w powiecie lidzkim, w gminie Lida. W 1921 miejscowość liczyła 84 mieszkańców, zamieszkałych w 17 budynkach, wyłącznie Polaków wyznania rzymskokatolickiego. Po II wojnie światowej w granicach Związku Sowieckiego. Od 1991 w niepodległej Białorusi. Przypisy Bibliografia Tatarce, pow. lidzki, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. XII: Szlurpkiszki – Warłynka, Warszawa 1892, s. 223 . Mapa WIG Iwje. [dostęp 2022-12-06]. (pol.).
Татарцы (Лидский район)

Татарцы (бел. Тата́рцы) — деревня в Лидском районе Гродненской области Беларуси. В составе Дубровенского сельсовета. География Пролегает дорога Н-20035. Ближайшие населённые пункты Бердовка, Стерково и др. История С 1905 года в Лидской волости Лидского уезда Виленской губернии. До 17 марта 2023 года деревня входила в состав Бердовского сельсовета. Население Численность 2019 год — 10 жителей Динамика 1905 год — 130 жителей 1999 год — 32 жителей (перепись населения) 2009 год — 23 жителей (перепись населения) 2019 год — 10 жителей (перепись населения) Примечания
Trokiele (rejon werenowski)

Trokiele (biał. Тракелі) – agromiasteczko (dawniej miasteczko) na Białorusi, w obwodzie grodzieńskim, w rejonie werenowskim, blisko granicy z Litwą. Historia Prywatne miasto duchowne położone było w końcu XVIII wieku w powiecie oszmiańskim województwa wileńskiego. W II Rzeczypospolitej w woj. nowogródzkim, w powiecie wołożyńskim (od 1926 w lidzkim). Należały do gminy Siedliszcze (od 1929 do gminy Lipniszki). W 1921 roku miejscowość liczyła zaledwie 106 mieszkańców i była najmniejszym miasteczkiem województwa po Surwiliszkach. Po wojnie wieś weszła w struktury administracyjne Związku Radzieckiego. W Trokielach urodził się Stanisław Ballin – poseł na Sejm. 6 lutego 1945 r. w Trokielach NKWD dokonało publicznej egzekucji przez powieszenie komendanta placówki AK w Trokielach ppor. Władysława Mickiewicza ps. „Wnim”, żołnierza 77. Pułku Piechoty AK Nowogródek. Parafia rzymskokatolicka Drewniany kościół w Trokielach został zbudowany na początku XVI w. Budynek trzykrotnie spłonął. Obecna świątynia została zbudowana w 1809 r. (według innych źródeł w 1830) W latach 1961–1975 była zamknięta przez władze sowieckie. W kościele znajduje się uważany za cudowny obraz Matki Bożej Trokielskiej. Przypisy Bibliografia Tadeusz Nowak: Moje Trokiele [online], trokiele.pl [dostęp 2026-02-07] . strona główna serwisu Linki zewnętrzne Trokiele (2), [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. XII: Szlurpkiszki – Warłynka, Warszawa 1892, s. 493 .