NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Жовтнева площа (Мінськ)

Жовтнева площа (біл. Кастрычніцкая плошча, рос. Октябрьская площадь) — площа в центральній частині столиці Білорусі місті Мінську, названа на честь Жовтневої революції. Розташування й об'єкти Площа розташована в мінському середмісті у Центральному районі між проспектом Незалежності, вулицями Енгельса та Інтернаціональною. Зі сходу майдан обмежений будівлями Палацу культури профспілок та музею історії Великої Вітчизняної війни. Окрім цих будівель, на площі розташовані будинки РУП «Белтелеком», Мінського обласного виконкому, Палацу Республіки. На площі встановлені знак «Нульовий кілометр Білорусі» й великий телевізійний екран. З боку проспекту Незалежності до Жовтневої площі прилягає Олександрівський сквер (Центральний) з колишніми урядовими трибунами, у центрі якого встановлений старовинний фонтан зі скульптурою «Хлопчик з лебедем». Довкола скверу розташовані Центральний Будинок офіцерів, резиденція Президента Республіки Білорусь, Національний академічний театр імені Янки Купали. На площі містяться виходи станцій метро «Жовтнева» та «Купаловська». Історія Першою назвою майдану була Центральна площа. Площу проєктували й забудовували в 1949—1950 роках. У вересні 1952 року на площі був встановлений помпезний (заввишки 10 м) пам'ятник Йосипу Сталіну. У 1957 році між Центральною площею та Центральним сквером були зведені урядові трибуни, з яких партійно-державне керівництво БРСР приймало паради й вітало демонстрації трудящих. Таким чином, Центральна площа набула статусу головного міського майдану. 3 листопада 1961 року був прибраний монумент Йосипа Сталіна з Центральної площі Мінська. 1966 року відкрився новозбудований на площі музей історії Великої Вітчизняної війни. 1984 року площу було перейменовано на Жовтневу, і на ній розпочалося будівництво Палацу Республіки, що тривало 17 років, в результаті чого статус центрального міського майдану повернувся до площі Леніна. У 1998 році на площі був встановлений пам'ятний знак «Нульовий кілометр Білорусі». З 2000-х років Жовтнева площа традиційно є місцем проведення концертів, народних гулянь, а також різноманітних суспільно-політичних акцій. Галерея Посилання Жовтнева площа (колишня Центральна) в Мінську [Архівовано 15 травня 2010 у Wayback Machine.] на сайті www.minsk-old-new.com («Мінськ старий і новий. Мінськ у фотографіях») [Архівовано 2 лютого 2013 у Wayback Machine.] (рос.)
Arcisze

Arcisze (biał. Арцюшы) – wieś na Białorusi w rejonie szczuczyńskim obwodu grodzieńskiego. Wieś królewska położona była w końcu XVIII wieku w starostwie niegrodowym wasiliskim w powiecie lidzkim województwa wileńskiego. Dane historyczne Historia przynależności obszarów, na których położone są Arcisze jest przedstawiona na stronie o Wasiliszkach. Arcisze przynależą do parafii kościoła rzymskokatolickiego pw. św. ap. Piotra i Pawła w Starych Wasiliszkach. Według Słownika Geograficznego Królestwa Polskiego Arcisze to wieś położona w powiecie lidzkim, 4 okr. pol., gimie i dobrach skarb. Wasiliszki (o 3 w.). W roku 1865 było 94 dusz rewiz. 3 stycznia 1921 w Arciszach żyło 274 ludzi wyznania katolickiego narodowości polskiej, a wieś składała się z 52 domów mieszkalnych (zabudowa zagrodowa). Miejscowość położona do 1939 r. na terenie Polski w województwie nowogródzkim, a obecnie na terytorium Opis i geografia Miejscowość położona jest na niewielkim wzniesieniu. Na północy rozciąga się dolina rzeki Lebiedka, za którą na kolejnym wzniesieniu zlokalizowana jest wieś Stare Wasiliszki. Przez rzekę można przejść korzystając z kilku rozsypujących się kładek przerzuconych naprędce przez okolicznych mieszkańców. Dojazd wymaga okrężnej drogi: należy jechać na wschód do drogi Szczuczyn – Wasiliszki i za cmentarzem Wasiliszkowskim zawrócić i pokonać ok. 2 km drogi powrotnej, albo udać się na zachód do sąsiedniej wsi, gdzie jest mostek umożliwiający jedynie przejście i bród przez który miejscowe samochody przejeżdżają przez rzekę (z odpowiednim rozpędem). W miejscowości dominuje wiejska zabudowa drewniana. Do dziś większość mieszkańców to Polacy (podobnie zresztą jak w całej okolicy). Dominują osoby starsze, młodzież wybiera miasto, a kolejne domy albo podpadają w ruinę albo są zagospodarowywane przez Kołchoz lub Kompleks w Wasiliszkach na potrzeby mieszkaniowe swoich pracowników. Przypisy Linki zewnętrzne WikiMapia – Arcisze
Auhustowa (rejon łohojski)

Auhustowa (biał. Аўгустова, ros. Августово, Awgustowo) – wieś na Białorusi, w obwodzie mińskim, w rejonie łohojskim, w sielsowiecie Łohojsk. Położona jest 27 km na północny wschód od obwodnicy Mińska, 5 km na południe od Łohojska. W czasach Rzeczypospolitej Obojga Narodów wieś znajdowała się na terytorium Wielkiego Księstwa Litewskiego. Po II rozbiorze Polski w 1793 roku znalazła się w składzie Imperium Rosyjskiego, w guberni mińskiej, w powiecie borysowskim. Następnie w składzie Białoruskiej SRR a od 1991 roku niepodległej Białorusi. Na początku XX wieku była folwarkiem. Do 30 października 2009 roku wieś znajdowała się w sielsowiecie Znamienka. Po jego likwidacji weszła w skład sielsowietu Łohojsk. W Auhustowie 29 kwietnia 1940 roku urodził się Uładzimir Hanczaryk – wspólny kandydat białoruskiej opozycji na urząd prezydenta w wyborach w 2001 roku. Przypisy Linki zewnętrzne Augustowo na Mapie Taktycznej Polski z 1933 r.
Серпневе (Логойський район)

Серпневе — (біл. вёска Августово), село (веска) в складі Логойського району розташоване в Мінській області Білорусі, підпорядковане Логойській селищній раді. Село Серпневе розташоване в центральних районах Білорусі, в північній частині Мінської області - орієнтовне розташування. Джерела «Гарады і вёскі Беларусі: Энцыклапедыя.» Т.6, Менска вобласьць/С. В. Марцэлеў; Рэдкалегія: Г. П. Пашкоў (галоўны рэдактар) і інш. — Мн.: Белэн Посилання Інформація про Логойський район Каталог сіл Логойського району
Molenna Opieki Matki Bożej w Borysowie

Molenna pod wezwaniem Opieki Matki Bożej – molenna staroobrzędowców w Borysowie, położona przy ulicy Dzierżyńskiego we wschodniej części starego miasta. Znajduje się na dawnym cmentarzu miejskim ok. 500 m od prawosławnego soboru Zmartwychwstania Pańskiego. Obiekt zbudowano w końcu XVIII w. jako kaplicę unicką na miejscu dawnego prawosławnego monasteru Zmartwychwstania Pańskiego. W 1812 została odnowiona, jednocześnie zmieniono jej wezwanie na św. Andrzeja. W 1826 odbył się kolejny remont świątyni, tym razem z inicjatywy Tekli Szatiłowej – żony horodniczego borysowskiego. W 1910 drewniana świątynia spróchniała. W 1933 r. władze stalinowskie zamknęły świątynię (wówczas cerkiew prawosławną); na jej ponowne otwarcie zezwoliły jednak niemieckie władze okupacyjne w 1942. Jedenaście lat później cerkiew została odremontowana, m.in. pokryto ją blaszanym dachem. W latach 90. XX w. obiekt został przekazany staroobrzędowcom i jako molenna nosi wezwanie Opieki Matki Bożej. Przypisy Bibliografia rèd. G.P. Paškoǔ et al., Pamâc': Barysaǔ, Barysaǔskì raën, Mińsk 1997 Celeš Vâčka, Garady Belarusì na starych paštoŭkach, Mińsk 1998
Aktsyabr, Lahoysk district

Aktsyabr (Belarusian: Акцябр, romanized: Akciabr; Russian: Октябрь, romanized: Oktyabr), previously known as Khatayevichy until 1939, is an agrotown in Lahoysk District, Minsk Region, Belarus. It serves as the administrative center of Aktsyabr selsoviet. It is located 34 kilometres (21 mi) from Lahoysk and 74 kilometres (46 mi) from the capital Minsk. In 2010, it had a population of 635. Notes References
Akciabr (rejon łohojski)

Akciabr (biał. Акцябр; ros. Октябрь, Oktiabr´) – agromiasteczko na Białorusi, w obwodzie mińskim, w rejonie łohojskim, przy drodze z Ziembina do Mołodeczna. Do 1939 roku miejscowość nosiła nazwę Chatajewiczy (biał. Хатаевічы; ros. Хотаевичи, Chotajewiczi). Historia W XVII wieku miejscowość była dziedzictwem Barbary Konstancji z Kowerczyńskich, księżnej Druckiej-Horskiej. Znajdował się tam w przeszłości klasztor dominikanów, skasowany przez władze rosyjskie w 1832 r. Dominikanie przebywali tam w latach 1681-1830. W kościele pw. św. Barbary znajdowały się znakomite organy. Wedle źródeł dominikańskich organistą do 1689 r. był o. Wincenty Bielakowski. Przed 1914 r. znajdował się tam drewniany kościół parafialny pw. św. Ducha, wzniesiony w roku 1803. W Chatajewiczach znajdował się majątek rodziny Reklewskich zajmujący w 1909 r. obszar około 400 dziesięcin. W 1843 r. proboszczem parafii w Chatajewiczach był ks. Hieronim Wasilewski, a wikarym ks. Stanisław Jurgiłowski z zakonu franciszkanów. Dnia 28 maja 1920 r. pod Chatajewiczami 1 Dywizjon Artylerii Konnej im. gen. Józefa Bema stoczył potyczkę z bolszewikami. W czasie II wojny światowej od 22 września 1941 do 9 listopada 1941 r. proboszczem parafii w Akciabrze był bł. ks. Henryk Hlebowicz, zamordowany 9 listopada w okolicy Borysowa, najprawdopodobniej przez białoruską policję. Przypisy Linki zewnętrzne Chotajewicze, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. I: Aa – Dereneczna, Warszawa 1880, s. 637 . Akciabr w Radzima.org
Октябр (Логойський район)

Октя́бр — (біл. вёска Акцябр), село (веска) в складі Логойського району розташоване в Мінській області Білорусі, є адміністративним центром Октябрської сільської ради. Село Октябр розташоване в центральних районах Білорусі, у північній частині Мінської області - орієнтовне розташування [Архівовано 11 червня 2020 у Wayback Machine.]. Джерела «Гарады і вёскі Беларусі: Энцыклапедыя ў 15 тамах» Т.8, кн. 1. Мінская вобласьць. Рэдкалегія: Т. У. Бялова (дырэктар) і інш. — Мн.: БелЭн, 2010. — 736 с.: іл. ISBN 978-985-11-0302-3. (біл.) «Гарады і вёскі Беларусі: Энцыклапедыя ў 15 тамах» Т.8, кн. 2. Мінская вобласьць. Рэдкалегія: Т. У. Бялова (дырэктар) і інш. — Мн.: БелЭн, 2011. — 464 с.: іл. ISBN 978-985-11-0554-6. (біл.) «Гарады і вёскі Беларусі: Энцыклапедыя ў 15 тамах» Т.8, кн. 3. Мінская вобласьць. Рэдкалегія: Т. У. Бялова (дырэктар) і інш. — Мн.: БелЭн, 2012. — 624 с.: іл. ISBN 978-985-11-0636-9. (біл.) Див. також Адміністративний поділ Білорусі Список міст Білорусі Селища міського типу Білорусі Райони Білорусі Посилання Інформація про Логойський район [Архівовано 30 січня 2021 у Wayback Machine.] Каталог сіл Логойського району [Архівовано 2 травня 2013 у Wayback Machine.]
Urechcha

Urechcha (Belarusian: Урэчча, romanized: Urečča; Russian: Уречье, romanized: Urechye) is an urban-type settlement in Lyuban District, Minsk Region, Belarus. It serves as the administrative center of Urechcha selsoviet. It is located 24 kilometres (15 mi) from Lyuban and 177 kilometres (110 mi) from the capital Minsk. Population: 3,165 (2011); 2,372 (2023); 2,291 (2025); 2,264 (2026). References
Urecha (Liuban)

Urecha (bielorruso: Урэ́чча) o Urechye (ruso: Уре́чье) es un asentamiento de tipo urbano de Bielorrusia, perteneciente al raión de Liuban de la provincia de Minsk. En 2023, el asentamiento tenía una población de 2372 habitantes. Es sede de un consejo rural que incluye ocho pedanías que suman otros ochocientos habitantes.​ Se ubica unos 15 km al norte de la capital distrital Liuban, sobre la carretera P57.​ Historia El pueblo se desarrolló a partir de 1635 en torno a una fábrica de vidrio, destinada principalmente a la producción de espejos, en una época en la que el asentamiento pertenecía a la República de las Dos Naciones. El área pertenecía a la familia noble Olelkovych hasta 1600, cuando fue adquirida por los Radziwiłł; en el siglo XVIII pasó a pertenecer a una rama de los Sayn-Wittgenstein. En la partición de 1793 pasó a formar parte del Imperio ruso, que lo clasificó como un miasteczko en el uyezd de Babruisk de la gobernación de Minsk. Se desarrolló notablemente como poblado ferroviario a partir de 1915, cuando se abrió aquí una estación en la línea de ferrocarril de Asipóvichy a Slutsk. La RSS de Bielorrusia le dio el estatus de capital distrital en 1924 (que perdió en 1962) y el de asentamiento de tipo urbano en 1938.​​​ Referencias
Urzecze (obwód miński)

Urzecze (biał. Урэчча; ros. Уречье) – osiedle typu miejskiego w obwodzie mińskim w rejonie lubańskim Białorusi, 3,1 tys. mieszkańców (2010), położone ok. 18 km na północny zachód od Lubania. Znajduje tu się stacja kolejowa Urzecze, położona na linii Osipowicze – Baranowicze. Historia Podczas okupacji hitlerowskiej, w lecie 1941 roku Niemcy utworzyli getto dla żydowskich mieszkańców. Przebywało w nim około 900 osób. 9 maja 1942 roku Niemcy zlikwidowali getto, a Żydów zamordowali w pobliskim lesie. Przypisy
Уречье

Уречье (бел. Урэчча) — городской посёлок в Любанском районе Минской области Беларуси. Административный центр Уречского сельсовета. Расположен в 18 км на северо-запад от Любани, в 140 км от Минска. В посёлке расположена железнодорожная станция на линии Солигорск—Осиповичи. Численность населения — 2 291 человек (на 1 января 2025 года). История Первое упоминание местечка Уречье относится к 1635 году. В то время ближайшие земли принадлежали роду Олельковичей, далее они переходят к Радзивиллам. В 1737 году Анной Радзивилл была основана уречская мануфактура — первое производство зеркал в Речи Посполитой. Был заключён договор с мастерами Сентенбергской фабрики (Саксония), согласно которому те обязывались прибыть в Уречье и работать там, параллельно обучая местных жителей своему мастерству. Кроме зеркал производились подсвечники, рюмки, бокалы, стаканы, графины, бутылки и пр. Стеклянная мануфактура существовала до 1846 года. Были построены церковь, костёл, почта, школа. Входило в состав Новогрудского уезда, позже — Бобруйского. В 1924 году Уречье стало относиться к образованному в том же году Любанскому району. 26 августа 2023 года территория городского посёлка Уречье включена в состав Уречского сельсовета. Население Численность населения — 2 291 человек (на 1 января 2025 года). Численность населения — 2 372 человек (на 1 января 2023 года). По переписи 1939 года в Уречье проживало 3222 белоруса (57,6%), 1016 русских (18,2%), 979 евреев (17,5%), 241 украинец (4,3%), 42 поляка (0,8%), 91 представитель других национальностей. Экономика Крупнейшие предприятия — филиал Уречский спиртзавод РУП «Минск Кристалл», ОАО «Уречский», Уречский механический завод Образование ГУО «Уречская СШ № 1 Любанского района» ГУО «Уречская СШ № 2 Любанского района» ГУО «Уречский детский сад № 35 Любанского района» ГУО «Уречский детский сад-ясли № 10 Любанского района» Физкультурно-оздоровительный комплекс Культура Дом культуры Культурно-досуговый центр Музей ГУО «Уречская СШ № 1 Любанского района» Музей ГУО «Уречская СШ № 2 Любанского района» Достопримечательность Братская могила партизан Могилы жертв фашизма Храм Святителя Николая Чудотворца Храм равноапостальных Мефодия и Кирилла Церковь Христиан веры Евангельской Памятник, скульптура Памятник В. И. Ленину Памятник землякам, погибшим в Великой Отечественной войне См. также Гетто в Уречье Примечания
Уреча

Уреча или Урече (бел. Урэчча; рус. Уречье) је насељено место са административним статусом варошице (городской посёлок) у Републици Белорусији. Налази се у северном делу Љубањског рејона Минске области, на око 18 км северозападно од града Љубања и на око 140 км јужно од главног града државе Минска. Кроз варош пролази железничка линија на релацији Салигорск—Асиповичи. Статус варошице носи од 1938. године. Према процени за 2010. у варошици је живело 3.100 становника. Референце Види још Љубањски рејон
Uretjtja

Uretjtja (belarusiska: Урэчча) är en köping i Belarus. Den ligger i Ljuban rajon i Minsks voblast, i den centrala delen av landet, 110 km söder om huvudstaden Mіnsk. Uretjtja ligger 146 meter över havet och antalet invånare är 2 959. Natur och klimat Terrängen runt Uretjtja är mycket platt. Närmaste större samhälle är Ljuban, 18,2 km söder om Uretjtja. I omgivningarna runt Uretjtja växer i huvudsak blandskog. Runt Uretjtja är det ganska glesbefolkat, med 22 invånare per kvadratkilometer. Referenser Kommentarer Källor
Уріччя (Мінська область)

Уріччя (біл. Урэчча) — селище міського типу в Любанському районі Мінської області Білорусі. Розташоване за 18 км на північний захід від Любані, за 140 км від Мінська. Населення 3,4 тис. осіб (2006). Є залізнична станція. Примітки
Delatycze

Delatycze (biał. Дзяляцічы, ros. Делятичи) – wieś (dawniej miasteczko) na Białorusi, w possowiecie Lubcz, w rejonie nowogródzkim obwodu grodzieńskiego. Znajduje się tu parafialna cerkiew prawosławna pw. Podwyższenia Krzyża Pańskiego. Geografia Delatycze są położone nad Niemnem między Lubczem a Mikołajowem, w pobliżu ujścia Berezynki do Niemna. Historia Delatycze stanowiły niegdyś własność Radziwiłłów, później należały do rodzin Wittgensteinów i Hohenlohe. Przed 1909 rokiem zostały sprzedane pod przymusem właścicielom rosyjskim. W XIX wieku znajdowały się w powiecie nowogródzkim guberni mińskiej. Za II Rzeczypospolitej miejscowość należała do powiatu i województwa nowogródzkiego (gmina Lubcz). Przypisy Bibliografia Słownik geograficzny Królestwa Polskiego i innych krajów słowiańskich, t. I. nakł. Filipa Sulimierskiego i Władysława Walewskiego, Warszawa 1880-1914.
Кусіївська Дача (заказник)

Кусії́вська Да́ча — ботанічний заказник місцевого значення в Україні. Розташований у межах Городнянської міської громади Чернігівського району Чернігівської області, біля села Кусії. Площа 1002 га. Статус присвоєно згідно з рішенням Чернігівської обласної ради від 11.04.2000 року. Перебуває у віданні ДП «Городнянське лісове господарство» (Рубізьке л-во, кв. 22-38, 62-64). Статус присвоєно для збереження двох частин лісового масиву, місцями заболочених з високопродуктивними насадженнями дуба і сосни. У частині заказника на південь від села Кусії переважають насадження дуба, а також осики, вільхи, берези. У частині на північний схід від села переважають насадження сосни. Джерела Державний кадастр територій та об'єктів природно-заповідного фонду України станом на 01.01.2013; (109. Кусіївська Дача) Рубізьке лісництво (карта) [Архівовано 29 жовтня 2021 у Wayback Machine.] Ботанічний заказник місцевого значення «Кусіївська дача» [Архівовано 22 грудня 2021 у Wayback Machine.] Природно-заповідний фонд Чернігівської області. Департамент агропромислового розвитку, екології та природних ресурсів Чернігівської обласної державної адміністрації — Чернігів, 2018. — 130 с.
Кримок (заказник)

Кримо́к — ботанічний заказник місцевого значення в Україні. Розташований у межах Городнянської міської громади Чернігівського району Чернігівської області, на схід від села Деревини. Площа 434 га. Статус присвоєно згідно з рішенням Чернігівського облвиконкому від 04.12.1978 року № 529; від 28.08.1989 року № 164. Перебуває у віданні ДП «Городнянське лісове господарство» (Рубізьке л-во, кв. 39-47). Статус присвоєно для збереження лісового масиву віком 40-60 років з насадженнями дуба, осики, вільхи, берези. У трав'яному покриві зростають яглиця звичайна, осока волосиста, конвалія звичайна та інші неморальні види-супутники дуба. Джерела Державний кадастр територій та об'єктів природно-заповідного фонду України станом на 01.01.2013; (108. Кримок) Рубізьке лісництво (карта) [Архівовано 29 жовтня 2021 у Wayback Machine.] Ботанічний заказник місцевого значення «Кримок» [Архівовано 22 грудня 2021 у Wayback Machine.] Природно-заповідний фонд Чернігівської області. Департамент агропромислового розвитку, екології та природних ресурсів Чернігівської обласної державної адміністрації — Чернігів, 2018. — 130 с.
Dubica (obwód miński)

Dubica (biał. Дубіца, ros. Дубица) – wieś na Białorusi, w obwodzie mińskim, w rejonie soligorskim, w sielsowiecie Hawrylczyce. Geografia Miejscowość położona ok. 45 km na południowy zachód od Soligorska, a ok. 6 km na południowy wschód od Hawrylczyc, tuż przy północno-zachodniej granicy rezerwatu Leninskiego (Ленинский заповедник). Historia W okresie międzywojennym miejscowość należała do gminy Czuczewicze w powiecie łuninieckim województwa poleskiego. Według spisu powszechnego z 1921 r. była to kolonia licząca 7 domów. Mieszkało tu 35 osób: 19 mężczyzn, 16 kobiet. Pod względem wyznania 26 osób było prawosławnymi, a 9 – rzymskimi katolikami. Narodowość białoruską deklarowało 26 mieszkańców, zaś polską – 9. Zobacz też Dubica Przypisy Linki zewnętrzne Dubica na Wikimapii
Ejgirdy

Ejgierdy (biał. Эйгерды, Ejhierdy; ros. Эйгерды, Ejgierdy) – agromiasteczko na Białorusi, w obwodzie grodzieńskim, w rejonie iwiejskim, siedziba administracyjna sielsowietu. Historia Wieś Ejgirdy została założona przez ród Ejgirdów na początku XVII wieku, przybyły ze Żmudzi. Wchodziła wówczas w skład majątku Ejgirdowszczyzna, w powiecie oszmiańskim na Wileńszczyźnie, jak wynika z dokumentów korespondencji wojskowej Krzysztofa Radziwiłła z Birży na Żmudzi. Założycielami wsi byli bracia Marcyn i Paweł Eygierd. Jako że Paweł zmarł 1611 pod Smoleńskiem, należy uznać, ze podwaliny wsi zostały położone przed tą datą. Marcyn Eygierd jest wymieniany w 1628 roku, następnie wymienieni są jego czterej synowie (Zygmunt, Jerzy, Michał, Jan). Spadkobiercami wsi i majątku Eygierdowszczyzna po roku 1628 zostali trzej synowie: Zygmunt, Jerzy i Jan, gdyż Michał Eygierd jest później wymieniony jako właściciel ziemski w Inflantach i stolnik w Rzeczycy. W roku 1658 wieś w części przeszła w posagu Matyldy z Czyczynów Ejgierd, wraz ze Seliszczeniętami dla Piotra Gana herbu Rawicz. W roku 1690 posiadała dwa dymy i była własnością W. Michałowskiego. W 1735 roku majątki okolic Ejgierdów należały do: W. Michałowskiego (1,5 dymu), J. Zaleskiego (0,5 dymu), J. Ejgierda (0,5 dymu), M. Ejgirda (0,5 dymu). W roku 1762 właścicielem cząstki wsi i części Eygierdowszczyzny był Antoni Ejgird. W XIX wieku w okolicach Ejgird oraz Juraciszek, Wiszniewa, Trab rozegrały się starcia powstańców listopadowych. W okresie dwudziestolecia międzywojennego nazwa wsi była nieustalona, ze względu na duży analfabetyzm po zaborach. W czasie II wojny światowej na wsi działała partyzantka AK. Współcześnie Białorusini nazwę wsi zapisują urzędowo Эйгерды czyli Ejgierdy, co odpowiada nazwie urzędowej w j.starobiałoruskim z czasów I RP.Po wojnie na prywatnych ziemiach utworzono kołchoz Progress Ejgierdy. W 1999 roku liczyła 111 domostw, we wsi znajduje się szkoła, klub, biblioteka, przedszkole i dwa sklepy. Eygierdowszczyzna w XVII w. Był to majątek ziemski, następnie uległ rozdrobnieniu na przełomie XVIII i XIX wieku, w jego skład wchodziły: Ejgierdy, wieś I RP – od XIX wieku Ejgirdy Ejgierdy Małe, wieś I RP – od XIX wieku Ejgirdy Małe Czyczynowszczyzna folwark, obecnie wieś Zaleskowszczyzna folwark, obecnie wieś Szokalowszczyzna folwark, dziś nie istnieje Przypisy Bibliografia Opis okolicznych miejscowości Z pamiętników o powstaniu Litwy w 1831 Ejgirdy, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. II: Derenek – Gżack, Warszawa 1881, s. 317 . Linki zewnętrzne Podgląd mapy wioski Ejgirdy Lista z przedwojennymi mapami