NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sielsowiet Stepańki

Sielsowiet Stepańki (biał. Сцяпанкаўскі сельсавет, Sciapankauski sielsawiet; ros. Степанковский сельсовет) – sielsowiet na Białorusi, w obwodzie brzeskim, w rejonie żabineckim, z siedzibą w Stepańkach. Demografia Według spisu z 2009 sielsowiet Stepańki zamieszkiwało 1185 osób, w tym 991 Białorusinów (83,63%), 110 Ukraińców (9,28%), 62 Rosjan (5,23%), 5 Rumunów (0,42%), 4 Polaków (0,34%), 4 Niemców (0,34%), 8 osób innych narodowości i 1 osoba, która nie podała żadnej narodowości. 1 stycznia 2023 sielsowiet Stepańki zamieszkiwało 852 osób, mieszkających w 435 gospodarstwach domowych. Największymi miejscowościami są Stepańki (232 mieszkańców) i Orepicze (191 mieszkańców). Liczba mieszkańców każdej z pozostałych wsi nie przekracza 81 osób. Geografia i transport Sielsowiet położony jest w północnej części rejonu żabineckiego. Przez sielsowiet przebiegają drogi republikańskie R7 i R85. Miejscowości agromiasteczko: Stepańki wsie: Chmielówka Górki Grabowce Konotopy Łojki Mielesze Należniki Olizarowy Staw Orepicze Podrzecze Rzeczyca Polna Siechnowicze Małe Sieliszcze Szpitale Wierzchy Żytyń Przypisy Bibliografia Степанковский сельсовет. Żabinecki Rejonowy Komitet Wykonawczy. [dostęp 2023-03-04]. (ros.).
Степанковский сельсовет

Степанковский сельсовет (бел. Сцяпа́нкаўскі сельсаве́т) — административная единица на территории Жабинковского района Брестской области Республики Беларусь. Административный центр — агрогородок Степанки. Состав В состав сельсовета входят 1 агрогородок и 16 деревень: Примечания Ссылки Жабинковский райисполком
Степанківська сільська рада (Жабинківський район)

Степанківська сільська́ ра́да (біл. Сцяпанкаўскі сельсавет) — адміністративно-територіальна одиниця у складі Жабинківського району Берестейської області Білорусі. Адміністративний центр — село Степанки. Склад ради Населені пункти, що підпорядковувалися сільській раді станом на 2009 рік: Населення За переписом населення Білорусі 2009 року чисельність населення сільської ради становила 1185 осіб. Національність Розподіл населення за рідною національністю за даними перепису 2009 року: Примітки
Stroitel-Stadion (Salihorsk)

Das Stroitel-Stadion (belarussisch Будаўнік стадыён; russisch Строитель стадион; deutsch ‚Stadion des Bauarbeiters‘) ist ein Fußballstadion mit Leichtathletikanlage in der belarussischen Stadt Salihorsk. Geschichte Die 1973 errichtete Anlage war zunächst für sportliche Aktivitäten der Salihorsker Firma Стройтреста № 3 bestimmt. Erst nach Umbauten im Jahr 2006 war das Stadion für die Heimspiele des FK Schachzjor Salihorsk geeignet, gelegentlich tritt der Verein im ein Kilometer südwestlich gelegenen Schachzjor-Stadion an. Zurzeit gibt es eine Tribüne, es finden insgesamt 4200 Zuschauer Platz; auf der Ostseite soll eine zweite Tribüne errichtet werden. Internationale Fußballspiele Internationale Fußballbegegnungen fanden im Stroitel-Stadion bislang ausschließlich im Rahmen von Spielen des FK Schachzjor Salihorsk in der UEFA Champions League, der UEFA Europa League oder im UEFA Intertoto Cup statt. Weblinks FK Schachzjor Salihorsk (ФК “Шахтер, г.Солигорск”): Стадион Строитель (russisch) Bilder bei Allstadiums, Soccerway, Stadionwelt Daten bei Allstadiums, FootballFans, Fussballtempel (Memento vom 12. Oktober 2013 im Internet Archive), Pressball, Soccerway, Stadionwelt, World Stadiums
Stroitel Stadium (Soligorsk)

Stroitel Stadium or Budawnik Stadium (Belarusian: Стадыён «Будаўнік», Russian: Строитель) is a multi-purpose stadium in Salihorsk (Soligorsk), Belarus. It is currently used mostly for football matches and is the home ground of Shakhtyor Soligorsk. The stadium was built in 1976 and it currently holds 4,200 people. References External links Stadium profile at Shakhtyor Soligorsk website Stadium profile at pressball.by
Estadio Stroitel

El Estadio Stroitel (en ruso; Стадион "Строитель") también llamado Estadio Budavnik es un estadio de fútbol ubicado en la ciudad de Soligorsk, Bielorrusia. El estadio inaugurado en 1973 posee una capacidad para 4.200 asientos y es utilizado por el FC Shakhtyor Soligorsk, club de la Liga Premier de Bielorrusia.​ El estadio fue construido para actividades deportivas para los empleados del consorcio Stroytrest No.3 en la ciudad de Soligorsk. Sin embargo, no era apto para competiciones deportivas de mayor nivel. En 2006, el estadio fue reconstruido. Se renovó completamente el campo de fútbol y se erigió un techo sobre la única tribuna. La capacidad aumentó a 4.200 personas. En 2009 se instaló iluminación artificial y un marcador electrónico. En 2010 se inició la instalación del sistema de calefacción del césped. Las antiguas pistas de atletismo no han sufrido modificaciones desde 1973, y aún falta la segunda tribuna (occidental), aunque está prevista su construcción en el futuro. La única tribuna está orientada hacia el lado soleado, lo que incide especialmente en la comodidad de los aficionados para ver los partidos.​​ El estadio albergó su primer partido internacional el 12 de julio de 2006, entre el FC Shakhtyor Soligorsk y NK Široki Brijeg de Bosnia-Herzegovina (0–1), validó por la Liga de Campeones de la UEFA 2006-07. Véase también Anexo:Estadios de fútbol de Bielorrusia Referencias
Stadion Budaunik w Soligorsku

Stadion Budaunik (Stroitiel) w Soligorsku (biał.: Будаўнік; ros.: Строитель) – stadion piłkarski w Soligorsku, na Białorusi. Obiekt może pomieścić 4200 widzów. Swoje spotkania rozgrywa na nim drużyna Szachcior Soligorsk. Przypisy Bibliografia Informacje o stadionie. worldstadiums.com. [zarchiwizowane z tego adresu (2014-07-01)].
Строитель (стадион, Солигорск)

«Строитель» (бел. «Будаўнік») — многофункциональный стадион в Солигорске, Республика Беларусь. Является домашним стадионом Футбольного Клуба «Шахтёра». Вместимость — 4 200 мест. В настоящее время используется главным образом для проведения футбольных матчей и различного рода праздничных мероприятий. Стадиону присвоена вторая категория УЕФА. История Стадион был построен для спортивных занятий работников «Стройтреста № 3» города Солигорска. Однако он не был приспособлен для спортивных соревнований более высокого уровня. В ходе реконструкции, завершившейся в 2006 году, полностью обновлена единственная (восточная) трибуна, которая теперь вмещает 4200 зрителей. Над трибуной возведён оригинальный козырек из Г-образных стальных решетчатых рам. В подтрибунном помещении оборудованы раздевалки для спортсменов и тренеров, помещение для медперсонала, тренировочные залы, бытовые и подсобные помещения. Покрытие футбольного поля было полностью заменено. Сегодня на стадионе проводятся футбольные матчи с участием клуба «Шахтёр», выступающего в Высшей лиге Чемпионата Республики Беларусь, и другие соревнования первенства Республики. В перспективе на стадионе намечается построить вторую (западную) трибуну и гостиницу для приезжих спортсменов. Общие данные Адрес: 223710, Солигорск, ул. Ленинского Комсомола, 51 Основные характеристики стадиона Год постройки: 1973 Реконструкция: 2006 Вместительность: 4 200 мест Информационное табло: 1, электронное, цветное Осветительные мачты: 4 Поле Размер игрового поля: 105 × 68 м Газон: естественный, травяной, с подогревом Трибуны Количество трибун: 1, здесь расположены раздевалки играющих команд и пресс-центр Игры турниров УЕФА Лига Европы (квалификация) 2011/2012-1/4 2012/2013-1/4 2012/2013-1/4 2014/2015-1/4;1/2; финал 2015/2016-1/8;1/4 2016/2017-1/8(Посещаемость: 1 100);1/4(Посещаемость: 2 100) 2017/2018-1/8(Посещаемость: 3 100) 2018/2019-1/8(Посещаемость: 2 700);1/4(Посещаемость: 3 700) 2019/2020-1/8(Посещаемость: 3 048);1/4(Посещаемость: 3 050) Молодежная Лига чемпионов (Плей-офф победителей) 2016/2017-1/2(Посещаемость: 1 200) 2017/2018-1/2;финал(Посещаемость: 400) Примечания Ссылки Страница стадиона на сайте ФК «Шахтёр» Архивная копия от 23 декабря 2012 на Wayback Machine [allstadiums.ru/evropa/stadiony-belarusi/stroitel-soligorsk.html Стадион Строитель (Солигорск) на сайте allstadiums.ru]
Будівельник (стадіон, Солігорськ)

Стадіо́н «Будіве́льник» (біл. Стадыён «Будаўнік») — багатофункціональний стадіон у місті Солігорськ, Білорусь, домашня арена ФК «Шахтар» (Солігорськ). Стадіон відкритий 1973 року як спортивна арена будівельного тресту № 3. Тоді стадіон мав одну трибуну на 1000 глядачів і одноповерхову дерев'яну будівлю. У 2006 році було проведено реконструкцію стадіону. Був надбудований ще один поверх, над єдиною трибуною був зведений дах. Місткість збільшилася до 4200 осіб. 2009 року на арені з'явилися освітлювальні щогли і електронне табло. У 2010 році розпочато встановлення системи підігріву газону. Старі бігові доріжки не зазнавали змін з 1973 року, а друга трибуна досі відсутня, хоча її будівництво заплановано в майбутньому. Єдина трибуна орієнтована до сонячного боку, що особливо впливає на комфорт перегляду матчів вболівальниками. Посилання Про стадіон на офіційному сайті ФК «Шахтар» (Солігорськ) (рос.) «По домам». Проект Offside.by о стадионах Беларуси. Эпизод 9: «Строитель» (Солигорск) (рос.) Stroitel Stadium на footballtripper.com [Архівовано 5 березня 2017 у Wayback Machine.] (англ.)
Строммашина (завод, Могилёв)

ОАО «Могилёвский завод „Строммашына“» — бывшее крупное машиностроительное предприятие Белоруссии. Являлось одним из ведущих промышленных предприятий республики. История До революции Предприятие создано в 1913 году — как товарищество братьев Аранзон и Мазья. Предприятие в ту пору именовалось меднолитейным и механическим предприятием. Основные виды деятельности — создание маслобойных, винокуренных заводов, мельниц, продажа орудий труда. Советская эпоха С приходом советской власти предприятие в 1920 году национализируется. В последующие шесть лет завод продолжал строиться и расширять сферы деятельности — занимался не только выпуском орудий производства, но также производил и ремонтировал транспорт, различные приводы и т. п. С началом Великой Отечественной войны предприятие, как и многие другие, эвакуируется вместе с оборудованием вглубь страны. В 1946 году завод переименовывается в «Строммашину» и передаётся в Минстройдормаш СССР. Основной производственной задачей завода стал выпуск машин и оборудования для промышленности стройматериалов. Уже в конце октября был собран первый пресс. А в 1950 году, получив новые производственные задания, предприятие начало расширяться — строились новые цеха и корпуса, завозилось оборудование. С середины 1950-х годов и вплоть до начала выпуска в 1970 году лифтов на Могилёвском лифтостроительном заводе, «Строммашина» выпускала грузовые и пассажирские лифты. Новейшая история В 2002 году завод начал сотрудничество с ОАО «Беларуськалий», поставив вначале для Краснослободского, а затем для Берёзовского рудника тюбинги, фрезы и различное горное оборудование. В 2006 году было налажено производство башенных кранов. В декабре 2010 года предприятие было преобразовано в ОАО «Могилевский завод „Строммашина“». В 2012 году ОАО «Беларуськалий» заказало у предприятия шагающий отвалообразователь. 6 июля 2015 года Экономический суд Могилевской области возбудил производство по заявлению ОАО «Могилевский завод «Строммашина» о признании его банкротом. В марте 2023 года предприятие признано банкротом, площадь завода была выставлены на аукцион. В сентябре 2024 года новый собственник начал снос цехов и зданий бывшего предприятия. Продукция Оборудование и машины для производства стройматериалов, железобетонных шпал и брусьев стрелочных переводов. Кроме того, совместно с Ржевским краностроительным заводом — строительные башенные краны и горные машины, а также товары народного потребления. Выпускаемое оборудование поставлялось во все страны СНГ. Завод тесно сотрудничал с крупными компаниями — например, с ОАО «Беларуськалий». Принимал участие в строительстве Московского метрополитена. Численность коллектива составляла 1100 человек. Награды Лауреат премии правительства республики в области качества. Примечания Ссылки Официальный сайт Подборка кинохроники завода на YouTube, начиная с 10:38
Су-24МР

Су-24МР — фронтовий літак-розвідник, призначений для забезпечення розвідувальною інформацією командування сухопутних військ і фронтової авіації, на приморських напрямках — військово-морського флоту. Може виконувати всепогодну комплексну повітряну розвідку вдень і вночі в широкому діапазоні висот і швидкостей на глибину до 400 км за лінією бойового зіткнення при протидії засобів ППО супротивника. Може бути застосований і в цивільних цілях — для оцінки радіаційного зараження місцевості та повітря в районі АЕС, виявлення розливів нафтопродуктів на суші і воді, лісових пожеж, картографування місцевості тощо. Історія Проектування Т-6П почалося в ДКБ Сухого одразу після закінчення випуску документації по основному варіанту літака, але через велику завантаженість ОКБ роботи йшли повільно. Для переробки в прототипи були виділені 2 Су-24 перших серій, що використовувалися раніше за програмою випробувань Су-24М. На них замість РЛС «Оріон» був встановлений комплекс РЕБ «Конвалія». Перший прототип вперше піднявся в повітря в грудні 1979 року. Випробування тривали до 1982 року. Серійне виробництво організовано на авіазаводі в Новосибірську в 1983 році. Прототипи були передані в 4 ЦБПіПЛС в Липецьку, а всі 8 серійних надійшли до 118-й полк літаків РЕБ у Чорткові. Льотно-технічні характеристики Су-24МР Двигуни: АЛ-21Ф-3А Злітна тяга, кгс максимальна безфорсажна: 2×7800 на форсажі: 2×11200 Габарити, м розмах крила (при стріловидності 16°): 17,638 довжина з ППТ: 24,594 висота: 6,193 Площа крила, м2 при стріловидності 16°: 55,16 при стріловидності 69°: 51,0 Маса, кг порожнього: 22100 злітна нормальна: 33325 максимальна злітна: 39700 Запас палива, л: 11700 Максимальне число М: 1,35 Швидкість максимальна на висоті 200 м, км/год без підвісок: 1320 з контейнерами і озброєнням: 1200 Практична стеля, м: 11000 Тактичний радіус дії (з ППБ), км: 650 Перегоночна дальність (без дозаправки), км: 2500 Максимальне експлуатаційне перевантаження: 6,5 Довжина розбігу, м: 1100—1200 Екіпаж, чол.: 2 Оператори Україна Україна володіє 20 такими літаками. З них у строю знаходяться 12, інші на консервації. Су-24МР брали участь у російському вторгненні в Україну з українського та російського боку. 24 травня 2023 року, під час зустрічі з Міністром оборони Великої Британії Беном Воллесом, Міністр оборони України Олексій Резніков оприлюднив фотографію Су-24МР (бортовий номер 60 «жовтий», 7 БрТА) з, ймовірно, крилатими ракетами Storm Shadow, переданими Великою Британією. Для під'єднання ракет до Су-24 літаки було обладнано пілонами від списаних британських Panavia Tornado. Див. також Су-24 Су-25 Примітки Посилання Український мілітарний портал
Sielsowiet Subacze

Sielsowiet Subacze (biał. Субацкі сельсавет; ros. Субочский сельсовет) – sielsowiet na Białorusi, w obwodzie grodzieńskim, w rejonie wołkowyskim, z siedzibą w Subaczach. Według spisu z 2009 sielsowiet Subacze zamieszkiwało 2714 osób, w tym 1443 Białorusinów (53,17%), 1044 Polaków (38,47%), 143 Rosjan (5,27%), 24 Ukraińców (0,88%), 5 Niemców (0,18%), 4 Uzbeków (0,15%), 5 osób innych narodowości i 46 osób, które nie podały żadnej narodowości. Historia 25 września 2003 z sielsowietu Werejki odłączono 11 miejscowości, które weszły w skład sielsowietu Subacze. Stanowią one obecnie zachodnią część jednostki. 27 grudnia 2011 wieś Olszymowo z sielsowietu Subacze została włączona w granice Wołkowyska. Miejscowości agromiasteczko: Subacze wsie: Gociewicze Jatwieź Kołłątaje Kosin Krasny Hrud Kuropaty Liczyce Menczele Nowaja Jatwieź Olszymowo Orany Ostrowczyce Ozieranki Małe Ozieranki Wielkie Piekary Pożarki Sielachy Skuraty Słowiki Szandry Sznipowo Szulejki Tereszki Wiszniewicze Zancewicze Zubowszczyzna Żeniowce Uwagi Przypisy Bibliografia Субочский сельсовет. Rejon wołkowyski. [dostęp 2020-02-26]. (ros.).
Субочский сельсовет

Субочский сельсовет (бел. Субацкі сельсавет) — административная единица на территории Волковысского района Гродненской области Беларуси. Административный центр — агрогородок Субочи. История 27 декабря 2011 года деревня Ольшимово вошла в состав Волковыска. Состав Субочский сельсовет включает 27 населённых пунктов: Примечания Ссылки Волковысский райисполком
Сумовка (озеро)

Су́мовка (бел. Су́маўка) — озеро в Миорском районе Витебской области в бассейне реки Вята (приток Западной Двины), в 8 км на запад от города Миоры. Площадь поверхности озера — 1,63 км², длина — 2,38 км, максимальная ширина — 0,68 км. Длина береговой линии — 6,03 км. Наибольшая глубина озера достигает 29,6 м, средняя — 6,8 м. Объём воды — 11,1 млн м³. Площадь водосбора составляет 14,4 км². Высота над уровнем моря — 141,9 м. Котловина озера ложбинного типа, вытянута в направлении с запада на восток и образует два плёса. Западный плёс, более глубоководный, также носит название Говцы (бел. Гоўцы). Высота склонов котловины преимущественно варьируется от 1 до 5 м. Береговая линия в восточной части озера извилистая. Берега высотой от 0,2 до 0,8 м, местами заболоченные, поросшие кустарником. Литоральная зона песчаная, глубже дно покрыто илом. Минерализация воды достигает 140 мг/л, прозрачность — 3 м. Озеро мезотрофное, слабопроточное, зарастает слабо. Впадают ручьи и с запада вытекает ручей в озеро Средник. Прибрежная растительность (тростник, кувшинка, уруть, хвощ, элодея) занимает полосу шириной до 15 метров. В озере обитают щука, лещ, плотва, налим, краснопёрка и другие виды рыб. Примечания Литература Су́маўка // Энцыклапедыя прыроды Беларусі / Рэдкал.: І. П. Шамякін (гал. рэд.) і інш. — Мінск: БелСЭ, 1986. — Т. 5. Стаўраструм — Яшчур. — С. 38. — 583 с. — 10 000 экз. (бел.) Республика Беларусь. Атлас охотника и рыболова : Витебская область / Редактор Г. Г. Науменко. — Минск, 2010. — С. 18. — 10 000 экз. — ISBN 978-985-508-136-5.
Ozero Sumovka

Ozero Sumovka (ryska: Озеро Сумовка) är en sjö i Belarus. Den ligger i voblasten Vitsebsks voblast, i den norra delen av landet, 190 km norr om huvudstaden Minsk. Ozero Sumovka ligger 139 meter över havet. Arean är 0,46 kvadratkilometer. Den sträcker sig 0,5 kilometer i nord-sydlig riktning, och 1,4 kilometer i öst-västlig riktning. I omgivningarna runt Ozero Sumovka växer i huvudsak blandskog. Runt Ozero Sumovka är det glesbefolkat, med 17 invånare per kvadratkilometer. Kommentarer Källor
Altstädter Rathaus von Minsk

Das Altstädter Rathaus von Minsk (belarussisch Мінская ратуша Minskaja ratuscha) existierte seit dem 16. Jahrhundert. Es wurde nach diversen Bränden mehrfach wieder aufgebaut, 1857 aber unter Zar Nikolai I abgerissen. Im Zuge der Neugestaltung der Minsker Altstadt und der Rekonstruktion der benachbarten katholischen Mariä-Namen-Kathedrale wurde das klassizistische Rathaus nach alten Plänen 2002–2004 rekonstruiert. Weblinks
Hôtel de ville de Minsk

L'hôtel de ville de Minsk (en biélorusse : Мінская ратуша, russe : Минская городская ратуша) est un bâtiment administratif construit en 1600 au centre de Minsk. Jusqu'à la suppression du droit de Magdebourg par les autorités russes le 14 mai 1795, l'hôtel de ville accueillait les réunions de la magistrature, soit l'organe dirigeant de la ville. C'est là aussi qu'étaient conservés les étalons des unités de mesure de poids et de volume. Histoire L'hôtel de ville sert d'abord de lieu de réunion pour la magistrature, de tribunal et d'archives. Dans les années 1830, il devient une école de musique. Il est ensuite transformé en théâtre, actif de 1844 à 1851. On y joue des pièces dramatiques et des spectacles musicaux en russe, polonais et ukrainien. C'est là qu'est jouée pour la première fois en Biélorussie la pièce Le Revizor de Gogol. Le foyer, la salle de spectacle et les loges sont signées par le décorateur officiel de la ville, I. Kouratkévitch. Sur la place jouxtant l'hôtel de ville, s'est tenue de 1901 à la révolution de 1917 une statue d'Alexandre II. Le bâtiment est détruit en 1857 sur ordre de l'empereur Nicolas Ier. Restauration L'idée de restaurer l'hôtel de ville naît en 1980. Le projet de reconstruction des biens historiques et culturels se base sur des études scientifiques menées sur les plans, esquisses, dessins et autres documents retrouvés dans les archives de Vilnius, Varsovie, Saint-Pétersbourg ou Moscou. Les fouilles archéologiques menées en 1978 et 1988 permettent de compléter ces informations. C'est en 2002 que commencent les travaux de reconstruction. L'intérieur n'est pas reproduit à l'identique, mais les principaux éléments sont conservés. Le bâtiment est ouvert aux visiteurs en 2004. L'hôtel de ville à l'heure actuelle Actuellement, le rez-de-chaussée du bâtiment sert de salle d'exposition : dans la grande salle, une maquette sous verre représente le centre historique de Minsk tel qu'il était au XIXe siècle. Le premier étage, là où siégeait la magistrature, sert de salle de réception. La place adjacente à l'hôtel de ville a également été restauré, à l'exception de la statue d'Alexandre II. La tour, d'une hauteur de 32 m, est décorée d'une horloge et du blason de la ville. Toutes les heures, la mélodie de la Chanson de Minsk du compositeur Igor Loutchenok (en) est jouée au carillon. Galerie Notes et références (ru) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en russe intitulé « Минская городская ратуша » (voir la liste des auteurs). Portail de la Biélorussie
Ratusz w Mińsku

Ratusz w Mińsku (biał. Ратуша, Ratusza) – ratusz w Mińsku, na Białorusi, klasycystyczny, zburzony w 1857 i zrekonstruowany w 2004. Historia Pierwszy ratusz w Mińsku jest wzmiankowany w 1582 roku za panowania króla Stefana Batorego jednak jego wygląd nie jest znany. W 1744 roku budynek mińskiego ratusza został przebudowany w stylu barokowym i uzyskał formy typowe dla budynków ratuszowych powstałych na terenach wschodnich Rzeczypospolitej w XVIII wieku. Gmachy podobne do niego powstały także w Mohylewie i Witebsku. Ratusz był piętrowy i posiadał wieżę umieszczoną pośrodku fasady. Barkowy budynek został przebudowany przez Kramera w modnym ówcześnie stylu klasycystycznym w 1793 roku. Następnie przebudowano go w 1819 roku, a w poł. XIX wieku został zburzony na polecenie zaborców rosyjskich. Ratusz odbudowano w 2004 roku. Galeria Linki zewnętrzne Ratusz w Mińsku na stronie internetowej radzima.org
Торпедо (стадион, Жодино)

Стадион Торпедо е мултифинкционален стадион в град Жодино, Беларус. Стадионът се изплозва главно за футбол и на него играе Торпедо (Жодино). Той е отворен през 1969 г. и има 6 524 капацитет. Външни препратки Информация за стадиона в клубния сайт Архив на оригинала от 2019-03-29 в Wayback Machine. Информация за стадиона в сайта pressball.com Архив на оригинала от 2021-10-29 в Wayback Machine.
Estadi Torpedo (Jòdzina)

L'Estadi Torpedo (belarús: Стадыён «Тарпеда», romanitzat: Stadyyon Tarpeda, rus: Стадион «Торпедо», romanitzat: Stadion Torpedo) és un estadi de futbol de la ciutat de Jòdzina, Belarús. Va ser inaugurat l'any 1969, i renovat el 2011. La seva capacitat és per a 6.524 espectadors. És la seu del club Torpedo-BelAZ Zhodino. També va ser escenari d'un partit de la selecció de futbol de Belarús el 24 de març de 2021 en un empat a 1 gol enfront Hondures. Referències
Torpedo-Stadion (Schodsina)

Das Torpedo-Stadion (russisch Стадион «Торпедо», belarussisch Стадыён Тарпеда = Tarpeda-Stadion) ist ein Mehrzweckstadion in der belarussischen Stadt Schodsina. Die gegenwärtig vor allem für Fußballspiele genutzte Anlage wurde 1969 eröffnet, 2011 renoviert und bietet 6.524 Zuschauern Platz. Torpedo Schodsina trägt hier seine Heimspiele aus. Wenn das Stadion nicht für Fußball genutzt wird, dann steht es dem Freizeit-, Kinder- und Schulsport sowie der Leichtathletik zur Verfügung. Im Torpedo-Stadion traf die belarussische Fußballnationalmannschaft am 14. August 2013 in einem Freundschaftsspiel auf Montenegro; das Spiel endete 1:1. Weblinks Торпедо-БелАЗ (Torpedo-BelAS Schodsina): Стадион (Stadion; russisch) Bilder bei Allstadiums, Fussballtempel, Soccerway, StadiumDB und World Stadiums Daten bei Allstadiums, FootballFans, Pressball und Soccerway und StadiumDB