NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Hl. Thadeusz (Lučaj)

Die Katholische Kirche hl. Thadeusz (belarussisch Касцёл Святога Тадэвуша) ist eine römisch-katholische Kirche in Lučaj in der Wizebskaja Woblasz in Belarus. Sie steht unter Denkmalschutz und liegt im Bistum Wizebsk. Geschichte Die Kirche wurde in den Jahren 1766 bis 1776 in den Stilen des Barocks und Klassizismus errichtet. Die Kirche wurde von Elzbieta Puzynina gestiftet und als Jesuitenkirche erbaut. In der ersten Hälfte des 19. Jahrhunderts wurde die Kirche teilweise umgebaut. Architektur Die Kirche ist eine dreischiffige Basilika mit Querschiff und zwei Türmen. Die beiden Kirchtürme schließen nach oben hin in halbkreisrunden Kuppeln. Die rechteckigen Fenster sind teilweise zugemauert. Im Inneren sind teilweise Fresken erhalten, genauso wie Skulpturen der Evangeliste, sowie Engels- und Heiligendarstellungen. Über dem Eingang befindet sich ein Panneau mit der Abbildung zweier Krieger mit Schilden kriegerischer Attribute. Sonstiges An der Kirche steht das weltweit erste Denkmal, das Benedikt XVI. gewidmet ist. Es wurde bereits zu seiner Amtszeit im Jahr 2008 aufgestellt. Literatur André Böhm, Maryna Rakhlei: Weißrussland mit Minsk, Brest, Homiel, Mahilioü und Viciebsk. Berlin 2019, Trescher-Verlag, 2. Auflage, ISBN 978-3-89794-461-9 Weblinks Einzelnachweise
Church of Saint Thaddaeus, Luchay

Church of Saint Thaddaeus in Luchay is a Roman Catholic church in Vitebsk Region, Belarus. Built in 1766–1776, it is included into the national historic heritage list. History In 1731, the Main School of Vilnius established a mission in Luchay. At first, all buildings were wooden. In 1766, Prince Michał Kazimierz Ogiński and Prince Tadeusz Franciszek Ogiński donated money to build a church in the town. The church was consecrated on September 4, 1774, and completely constructed by 1776. In 1779, the local Jesuits order was dismissed, and the church's funds were transferred under management of the Commission of National Education. In 1811, the Governor of Minsk donated money to buy and install the pipe organ in the church. The church was severely damaged during the World War II, in Soviet times it was closed in 1948 by the authorities and used as a warehouse. On May 16, 1990, the church was returned to the parish and reopened. References
Минский государственный дворец детей и молодёжи

Минский государственный дворец детей и молодежи (МГДДиМ) (бел. Мiнскi дзяржаўны палац дзяцей і моладзі) — одно из крупнейших социально-культурных и образовательных внешкольных учреждений Минска. История Предшественником дворца является Городской дом пионеров, открытый в 1965 году на улице Островского. Дворец находился в двухэтажном здании, в котором до этого размещался кинотеатр «Беларусь», а ещё ранее — синагога. В 1969 году был проведён конкурс на здание нового Дворца пионеров. Архитекторами В. Черноземовым и В. Белянкиным было предложено решение в виде стеклянных корабликов на берегу Комсомольского озера, однако этот проект, который будучи осуществлённым мог бы войти в историю мировой архитектуры, не был реализован. Вместо этого было построено здание, более соответствующее эстетическим приоритетам того времени: со ступенчатым фасадом, многоуровневым фойе и примыкающими к нему киноконцертным, лекционным и театральным залами, зимним садом и искусственным водоёмом. В 1986 году дом пионеров входил в число шести крупнейших внешкольных учреждений СССР, наряду с детскими центрами в Москве, Ленинграде, Киеве, Алма-Ате, Кишиневе. В 1991 году Городской дом пионеров был переименован в Дворец детей и молодежи. В 2004 году он получил статус государственного. В 2005 году, через 40 лет после основания дворца, в его состав входило 800 кружков и клубов, в которых занималось около девяти тысяч детей и подростков. Награды Специальная премия Президента Республики Беларусь деятелям культуры и искусства (31 декабря 2024 года) — за значительные достижения в патриотическом воспитании подрастающего поколения, организацию работы Поста № 1 города-героя Минска по несению Почётной Вахты Памяти. См. также Учреждение дополнительного образования детей Минский планетарий Примечания
Баранское (озеро, Беларусь)

Бара́нское (бел. Баранскае возера) — озеро на территории ландшафтного заказника республиканского значения «Сорочанские озёра» в Островецком районе Гродненской области Белоруссии. Относится к Сорочанской группе озёр в бассейне Вилии. Озеро располагается на высоте 134 м над уровнем моря между населёнными пунктами Буйки, Мартиново и Барани в Рытанском сельсовете на севере Островецкого района. Простирается в широтном направлении и с востока на запад пересекается Клевелью, верхним течением Сорочанки. Площадь озера составляет 15 га или, по другим данным, 17 га. Длина — 1,08 км, наибольшая ширина — 0,3 км. Длина береговой линии — 2,35 км. Объём воды в озере — 0,54 млн м³. Максимальная глубина — 8,2 м, средняя — 3,15 м. Берега местами болотистые. Склоны котловины покрыты лесом с преобладанием сосны. Примечания
Ozero Baranskoje

Ozero Baranskoje (ryska: Озеро Баранское) är en sjö i Belarus. Den ligger i voblasten Hrodna voblast, i den nordvästra delen av landet, 150 km nordväst om huvudstaden Minsk. Ozero Baranskoje ligger 136 meter över havet. I omgivningarna runt Ozero Baranskoje växer i huvudsak blandskog. Runt Ozero Baranskoje är det glesbefolkat, med 18 invånare per kvadratkilometer. Källor
Городно (озеро, Ушачский район)

Горо́дно (бел. Гаро́дна) — озеро в Ушачском районе Витебской области Белоруссии. Относится к бассейну реки Альзиница. Описание Озеро Городно располагается в 15 км к юго-западу от городского посёлка Ушачи, рядом с деревней Белюковщина. Площадь поверхности озера составляет 0,17 км². Длина — 0,98 км, наибольшая ширина — 0,2 км. Длина береговой линии — 2,79 км. Наибольшая глубина — 22,9 м, средняя — 8,6 м. Объём воды в озере — 1,46 млн м³. Площадь водосбора — 28,8 км². Котловина лощинного типа, вытянутая с юго-запада на северо-восток. Склоны высотой до 30—40 м, крутые, супесчаные, покрытые лесом и кустарником. Береговая линия относительно ровная. Берега сливаются со склонами котловины. Дно корытообразной формы. Узкое и обрывистое мелководье занимает 6 % площади озера. Ложе до глубины 6—7 м выстлано песчаными отложениями, глубже — глинистым илом. Минерализация воды достигает 305 мг/л, прозрачность — 2 м. Озеро эвтрофное, проточное. С юго-запада впадает ручей, вытекающий из озера Большое Уклейно и протекающий через небольшое безымянное озеро. На северо-востоке вытекает ручей, впадающий в озеро Витаво. Около 18 % площади водоёма зарастает. Надводная растительность образует прерывистую полосу, ширина которой не превышает 5 м. Подводная растительность распространяется до глубины 3,5 м. В озере обитают лещ, щука, окунь, плотва, краснопёрка, густера, язь. По берегам обитают бобры. Примечания Литература Гаро́дна // Энцыклапедыя прыроды Беларусі / Рэдкал.: І. П. Шамякін (гал. рэд.) і інш. — Мінск: БелСЭ, 1983. — Т. 1. Ааліты — Гасцінец. — С. 566. — 575 с. (бел.) Иванов-Смоленский В. Г. Городно (Ушачский район) // Все озёра Беларуси. Популярная иллюстрированная энциклопедия (электронная версия). — 2011. — Т. 2 (Вадемли — Дяденки-Дольные).
Lubkowszczyzna

Lubkowszczyzna (biał. Любкаўшчына, Lubkauszczyna; ros. Любковщина, Lubkowszczina) – agromiasteczko na Białorusi, w obwodzie mińskim, w rejonie stołpeckim, w sielsowiecie Mikołajewszczyzna. Historia W XIX i w początkach XX w. położona była w Rosji, w guberni mińskiej, w powiecie słuckim, w gminie Howiezna. W dwudziestoleciu międzywojennym wieś i folwark leżące w Polsce, w województwie nowogródzkim, w powiecie nieświeskim, w gminie Howiezna. W 1921 wieś liczyła 179 mieszkańców, zamieszkałych w 31 budynkach, wyłącznie Polaków wyznania prawosławnego. Folwark liczył zaś 21 mieszkańców, zamieszkałych w 1 budynku, wyłącznie Polaków. 13 mieszkańców było wyznania rzymskokatolickiego i 8 prawosławnego. Po II wojnie światowej w granicach Związku Sowieckiego. Od 1991 w niepodległej Białorusi. Uwagi Przypisy Bibliografia Lubkowszczyzna, pow. słucki, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. V: Kutowa Wola – Malczyce, Warszawa 1884, s. 420 . Mapa WIG Stołpce. [dostęp 2024-06-01]. (pol.). Publiczna Mapa Katastralna Republiki Białorusi. [dostęp 2024-06-01]. (ros. • biał.).
Любковщина

Любковщина (бел. Лю́бкаўшчына) — агрогородок в Столбцовском районе Минской области Республики Беларусь. В составе Миколаевщинского сельсовета. География Пролегает дорога Н-9781. Ближайшие населённые пункты Жигалки, Погорелое, Судники и др. Гидрография Река Жигалка. История В 1860 Любковщина, село бывшее владельческое, при реке Петроковщизне, дворов 17, жителей 110, церковь православная. В 1885 году в составе Говезнянской волости Слуцкого уезда Минской губернии. До 14 февраля 1983 года деревня входила в состав Вишневецкого сельсовета (до 1964 года — Говезновский сельсовет). 23 декабря 2008 года деревня преобразована в агрогородок и стала центром Миколаевщинского сельсовета, позже центр сельсовета возвращен в деревню Миколаевщина. 28 ноября 2024 года изменены границы агрогородка, в его черту включён земельный участок площадью 0,0394 га. Население Численность 2009 год — 422 жителей Динамика 1860 год — 34 дворов, 279 жителей (139 муж., 140 жен.), Любковщизна 1908 год — 15 дворов, 175 жителей (деревня), 1 двор, 16 жителей (имение) 1999 год — 427 жителей (перепись населения) 2009 год — 422 (433) жителей (перепись населения) Культура Дом культуры Библиотека Музей ГУО «Любковщинская средняя школа» Достопримечательность Свято-Покровская церковь (XIX век). Православный храм, памятник народного зодчества. Монумент в память о 21 земляках—воинах и партизанах, погибших в годы Великой Отечественной войны — ул. Юбилейная, 1, около Дома культуры. Памятник представляет собой стелу с нанесенными фамилиями, именами, отчествами погибших в годы войны земляках. Установлен в 1981 году. Мемориальная доска в честь заслуженного работника сельского хозяйства К. А. Коробко — ул. Юбилейная, 1. Мемориальная доска расположена на административном здании ОАО «Родина Я. Коласа». Известные лица Ярошевич, Александр Адамович (1940—2016) — белорусский искусствовед. Примечания
Tosino

Tosino (biał. Тосіна, Tosina; ros. Тосино, Tosino) – wieś na Białorusi, w obwodzie grodzieńskim, w rejonie lidzkim, w sielsowiecie Bielica, nad Niemnem i przy drodze magistralnej M11. Historia W dwudziestoleciu międzywojennym leżało w Polsce, w województwie nowogródzkim, w powiecie lidzkim, w gminie Bielica. W 1921 miejscowość liczyła 7 mieszkańców, zamieszkałych w 1 budynku. Wszyscy oni byli Polakami wyznania prawosławnego. Po II wojnie światowej w granicach Związku Sowieckiego. Od 1991 w niepodległej Białorusi. Przypisy Bibliografia Mapa WIG Bielica. [dostęp 2022-12-03]. (pol.).
Parafia św. Anny w Worończy

Parafia św. Anny w Worończy – rzymskokatolicka parafia znajdująca się w diecezji grodzieńskiej, w dekanacie nowogródzkim, na Białorusi. Parafie prowadzą ojcowie paulini. Obok kościoła znajduje się cmentarz parafialny, z wieloma zachowanymi nagrobkami okolicznej szlachty, z których najstarszy pochodzi z 1818. Historia Pierwszy, drewniany kościół w Worończy pw. Trójcy Najświętszej powstał przed 1766 z fundacji Poniatowskich. Początkowo nabożeństwa w nim odprawiali jezuici, którzy mieli tu altarię. Po kasacie tego zakonu, w 1781 biskup wileński Ignacy Jakub Massalski erygował w Worończy parafię. Po ustanowieniu parafii właściciel tutejszych dóbr wojewoda nowogródzki Józef Niesiołowski ufundował nowy, obecny kościół pw. św. Anny, którego budowę zakończono w 1808. W XIX w. parafia liczyła ok. 3000 wiernych i posiadała kaplice filialne w Kozłowiczach, Serweczy i Tuhanowiczach. W kościele zostali ochrzczeni Jan Czeczot i Maryla Wereszczakówna. W latach międzywojennych parafia leżała w diecezji pińskiej, w dekanacie nowogródzkim. W 1943 kościół został spalony przez sowieckich partyzantów. Po II wojnie światowej pozostawał zamknięty i popadał w ruinę. W latach 50. XX w. częściowo wysadzono go w powietrze. Po upadku komunizmu został zwrócony wiernym i w I połowie lat 90. wyremontowany. 26 lipca 1995 rekonsekrowany przez biskupa grodzieńskiego Aleksandra Kaszkiewicza. W 1993 parafia została powierzona paulinom. Przypisy Bibliografia Worończa. Słowo Życia. [dostęp 2020-01-15]. (pol.). Kościół i cmentarz w Worończy. kresy.pl. [dostęp 2020-01-15]. (pol.). Варонча — парафія Cв. Ганны. Catholic.by. [dostęp 2020-01-15]. (biał.).
Церковь Святой Анны (Воронча)

Костёл Святой Анны (бел. Касцёл Святой Ганны) — католический храм в агрогородке Воронча, Гродненская область, Белоруссия. Относится к Новогрудскому деканату Гродненского диоцеза. Памятник архитектуры в стиле позднего классицизма, с элементами барокко и неоготики, построен в 1773—1781 годах. Включён в Государственный список историко-культурных ценностей Республики Беларусь. История Храм Святой Анны был построен в 1773—1781 годах на средства тогдашнего владельца поместья воеводы новогрудского Юзефа Неселовского. В храме Святой Анны был крещён поэт и фольклорист Ян Чечот. В годы Второй мировой войны в 1943 году был сожжён советскими партизанами и долгое время пребывал в запустении. В 90-е годы XX века был возвращён Католической церкви и в 1995 году отреставрирован. Архитектура Храм св. Анны — трёхнефное, двухбашенное, безапсидное здание. В архитектуре главного фасада доминируют две трёхъярусные купольные башни с полуциркульными проёмами и треугольный фронтон по центру. Главный фасад выделен пристенным дорическим шестиколонным портиком с антаблементом. В интерьере частично сохранились цилиндрические своды с распалубкой, перекрывающие три нефа, в алтарной части — настенная роспись. Примечания Литература Архітэктура Беларусі. Энцыклапедычны даведнік". Мінск, «Беларуская Энцыклапедыя імя Петруся Броўкі», 1993 год. ISBN 5-85700-078-5 Габрусь Т. В. «Мураваныя харалы: сакральная архітэктура беларускага барока». Мінск, «Ураджай», 2001 год. 287 с. ISBN 985-04-0499-X Ссылки Костёл на сайте Католической церкви в Белоруссии Костёл на сайте globustut.by Костёл на сайте radzima.org
Захарівський міст

Заха́рівський міст (біл. Захар'еўскі мост) — міст аркової конструкції зі збірного залізобетону через Свіслоч по проспекту Незалежності в Мінську. Розташований біля площі Перемоги. Це четвертий відомий міст на цьому місці, збудований 1952 року. Історико-культурна цінність Республіки Білорусь республіканського значення. Історія Міст через Свіслоч по Захарівській вулиці, від якої й отримав назву, сполучав центр міста з Золотою Гіркою й Комарівкою, принаймні, з кінця XVIII століття. Упродовж усього XIX століття міст неодноразово ремонтували й перебудовували (1837, 1853, 1878). Останній раз, 1898 року, коли його перебудували в зв'язку з прокладеною по ньому лінією кінки. Перший залізобетонний міст У грудні 1913 року Міська дума постановила замінити дерев'яний міст залізобетонним. За консультацією місто звернулось до професора Київського політехнічного інституту Євгена Оскаровича Патона. За будівництво мосту взялось міське товариство «Бетон», однак, з початком Першої світової війни його будівництво було припинено. Будівництво першого в Мінську залізобетонного моста було завершено лише 1928 року. На проїжджій частині нового мосту було прокладено колії трамвайної лінії від залізничного вокзалу до заводу «Деревообробник» (біл. «Дрэваапрацоўшчык») (Мінський приладобудівний завод). Післявоєнний період Міст пережив німецьку окупацію, але перед самим визволенням Мінську його було підірвано німцями. Замість зруйнованого залізобетонного мосту збудували новий дерев'яний балковий міст на трьох палевих опорах. Рух було урочисто відкрито 29 жовтня 1944 року. У 1948 році було зупинено трамвайний рух мостом, у зв'язку з перенесенням лінії на вулицю Першотравневу. 1951 року поблизу з ним вище за течією почали споруджувати новий міст. Авторами проекту були Михайло Парусников та Геннадій Баданов. У 1952 новий міст було урочисто відкрито. Архітектура Проектуванню мосту через річку Свіслоч надавалось велике значення через його розміщення на центральній магістралі міста. У результаті новий міст було виконано з залізобетонних збірних конструкцій, арковим однопрольотним. Ширина прольоту складає 40 м. По боках основного прольоту в підпірних стінах мосту зроблені проходи лучкового обрису шириною 7 м, які сполучають берегові частини парку. Фасадні поверхні моста облицьовано мармуровими плитами, прикрашеними замковим каменем. Уздовж мосту проходить декоративна металева огорожа. Східці до парку оформлені балюстрадою й акцентовані вазами на п'єдесталах. Примітки Посилання (рос.) Минские мосты вчера и сегодня [Архівовано 9 травня 2016 у Wayback Machine.]
Internationales Staatliches Ökologisches Sacharow-Institut

Das Internationale Staatliche Ökologische Sacharow-Institut (belarussisch Міжнародны дзяржаўны экалагічны інстытут імя А.Д.Сахарава, russisch Международный государственный экологический институт имени А. Д. Сахарова, englisch International Sakharov Environmental Institute (ISEI)) ist die wichtigste staatliche Bildungseinrichtung für Umweltwissenschaftler in Belarus. Sie befindet sich in der Landeshauptstadt Minsk. Die Bildungsstätte wurde als Reaktion auf die Katastrophe von Tschernobyl gegründet, und zwar auf Initiative eines Kongresses zum Andenken an den sowjetischen Kernphysiker, Menschenrechtler und Nobelpreisträger Andrei Sacharow sowie des Tschernobyl-Programms der UNO. 1992 wurde sie zunächst als Sacharow-College eröffnet. 1994 erfolgte die Umbenennung in Internationales Institut für Strahlenökologie entsprechend dem hauptsächlichen Lehr- und Forschungsinhalt. 1999 erhielt das Institut den Status einer Universität und wurde 2015 wieder als Institut in die Belarussische Staatsuniversität eingegliedert. 2006/2007 waren etwa 1050 Studierende eingeschrieben. Das Sacharow-Institut hat vier Fakultäten: Umweltbeobachtung, Umweltmedizin, Weiterbildung (Strahlenschutz, Energietechnik) und Vorbereitende Ausbildung. Im Jahr 2012 wurde eine Außenstelle in Jerewan eröffnet. In Deutschland bekannt wurde die Universität vor allem durch die Untersuchungen zum Leukämiecluster Elbmarsch. Weblinks International Sakharov Environmental Institut – offizielle Website (russisch)
International Sakharov Environmental Institute

International Sakharov Environmental Institute is an institute in Minsk, Belarus, part of the Belarusian State University. The institute offers both undergraduate and graduate degrees. In February 2011 1,273 full-time students were enrolled. History International Sakharov Environmental Institute was formed on January 20, 1992 after the resolution of the Republic of Belarus in compliance with the recommendations of the International Sakharov Congress (Moscow, May, 1991) by means of the United Nations Organization. The necessity of founding such an educational institution appeared as a result of the Chernobyl disaster of 1986, when there were practically no specialists professionally trained for minimization of the consequences of radiation accidents. Following the initiatives of the International Congress of memory of Andrei Sakharov “Peace, progress, human rights” and the program “Chernobyl” controlled by the United Nations Organization, Sakharov college was inaugurated in Minsk. The next stage of the development was 1994, when after the resolution of the Ministry of Education and Science of the Republic of Belarus the college became independent International Institute of Radioecology. In 1999 after the state accreditation the Institute acquired the status of University. In May 2015 prorector Sergey S. Poznyak was appointed acting rector of the university. He is Doktor nauk in agricultural sciences. Since 1 September 2015 the Institute is a division of Belarusian State University. Academics The university consists of five faculties, as delineated below. Faculty of environmental monitoring The Faculty of Environmental Monitoring contains six academic departments: 1) the department of nuclear and radiation safety, 2) the department of environmental management and monitoring, 3) the department of energy efficient technologies; 4) the department of environmental information systems; 5) the department of physics and higher mathematics and 6) the department of philosophy, sociology and economics. Faculty of ecological medicine The faculty of ecological medicine prepares students to explore and assess the impact of biogenic and abiogenic environmental factors, on cells, tissues, organs and all body systems (cardiovascular, nervous, endocrine, immune, etc.) from molecular to populational level. Lecturers, Except of post-graduates, magistrates and students work, undergo their probation periods and study in the leading scientific centers not only in Belarus, Russia and other member countries of CIS but Great Britain, France, Germany, Austria, Poland, Switzerland, Italy, Ireland, Canada USA, Israel and others. Honorary Doctors Alan Flowers, Honorary Doctor in Radioecology (2002) References
Міжнародний державний екологічний університет ім. А. Д. Сахарова

Міжнародний державний екологічний університет імені А.Д. Сахарова (англ. International Sakharov Environmental University, ISEU) - державний університет, що знаходиться в м. Мінську, Білорусь Історія Створений у січні 1992 року в зв'язку з необхідністю підготовки фахівців-радіоекологів для боротьби з наслідками аварії на Чорнобильській АЕС. Перші два навчальних роки університет здійснював підготовку студентів, які закінчили два курси інших вишів, з 1994/1995 навчального року перейшов до повноцінної підготовки фахівців. За період існування неодноразово змінювалась назва: Міжнародний вищий коледж з радіоекології імені А. Д. Сахарова (1992-1995 роки); Міжнародний інститут з радіоекології ім. А. Д. Сахарова (1995-1999 роки); Міжнародний екологічний університет ім. А. Д. Сахарова (1999-2001 роки); Установа освіти «Міжнародний державний екологічний університет імені А. Д. Сахарова» (з 2001 року). 25 листопада 2005 р. главами урядів країн СНД підписано рішення про надання Установі освіти «Міжнародний державний екологічний університет імені А. Д. Сахарова» статусу базової організації держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав з екологічної освіти. Опіку над університетом здійснює Міжнародний піклувальна комітет, що складається з провідних вчених різних країн (Німеччини, США та ін.), здійснює фінансову та науково-методичну допомогу університету. Структура В університеті діють 5 факультетів: Моніторингу навколишнього середовища Екологічної медицини Заочного навчання Підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів Довузівської підготовки Діють 15 кафедр, аспірантура, НДІ екологічних проблем. Див. також Освіта в Мінську Установи освіти Мінська Посилання Сайт університету [Архівовано 31 березня 2016 у Wayback Machine.]