NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Belovejskaïa Pouchtcha

Le parc national de Belovejskaïa Pouchtcha (en russe : Национальный парк «Беловежская пуща», en biélorusse : Нацыянальны парк Белавежская пушча) est un parc national situé en Biélorussie à proximité de la frontière polonaise, dans les voblasts de Brest (raïons de Kamieniets et de Proujany) et de Hrodna (raïon de Svislatch). Depuis 1992, il fait partie du site du patrimoine mondial de l'UNESCO Forêt de Białowieża, le dernier fragment de forêt vierge des forêts européennes qui s'étendaient autrefois à travers la plaine européenne. Il abrite une importante population de bisons d'Europe, les animaux terrestres les plus lourds du continent. La frontière entre les deux pays traverse la forêt avec le parc national de Białowieża du côté polonais de la frontière. Géographie La réserve de biosphère Belovejskaïa Pouchtcha occupe une superficie de 216 200 ha (2015), subdivisée en zones de transition, tampon et centrale. Le parc national occupe 150 069 ha (2015). Il est situé 70 km (43,49598344 mi) au nord de Brest. Les réserves naturelles et les parcs nationaux couvrent 2,7 % du territoire de la région de Brest et 2,6 % de la région de Hrodna. Histoire La majeure partie de la forêt de Białowieża a été déclarée parc national le 11 août 1932 pendant la Seconde République polonaise. Après la Seconde Guerre mondiale, la forêt a été divisée conformément à l'accord frontalier polono-soviétique d'août 1945 entre la république populaire de Pologne et la RSS de Biélorussie de l'Union soviétique. La Pologne a rouvert le parc national de Białowieża en 1947. En 1957, la partie biélorusse a reçu un nouveau statut - « réserve de chasse d'État » (en russe : Государственное заповедно-охотничье хозяйство), destiné à la récréation des hauts dirigeants de l'État soviétique et de leurs hôtes de marque. En 1991, la forêt a acquis son statut actuel de parc national d'État. Le siège du parc est à Kamieniouki. En 2009, le parc national Belovejskaïa Pouchtcha a célébré le 600e anniversaire de son statut de réserve. Tous les hôtels et cafés ont été reconstruits et de nouveaux ont été ajoutés au parc. L'Eco Education Center, qui abrite le musée de la Nature, a été construit. Environ 300 000 personnes visitent le parc chaque année. Notes et références Liens externes Site Web consacré à la conservation / à l'environnement de Belovejskaïa Pouchtcha Parc national Belovejskaïa Pouchtcha sur le site officiel de la Biélorussie Site officiel de la réserve du parc national Belovejskaïa Pouchtcha Portail de la Biélorussie Portail de la conservation de la nature
Parco nazionale della foresta di Białowieża

Il parco nazionale della foresta di Białowieża (in bielorusso Natsyyanal'ny Park Belavežskaja Pušča) è uno dei quattro parchi nazionali della Bielorussia. Comprende parte della regione di Brėst (distretti di Kamenec e Pružany) e della regione di Hrodna (distretto di Svislač). Contiguo al confine polacco, fa parte dell'omonimo sito patrimonio dell'umanità UNESCO, l'ultimo resto della foresta primordiale che un tempo ricopriva le pianure d'Europa. Il parco nazionale polacco con la stessa denominazione estende verso ovest l'area protetta, e ai visitatori è consentito sconfinare liberamente. Geografia Il parco si trova 340 km a sud-ovest di Minsk e 70 km a nord di Brėst: comprende il 2,7% del territorio della regione di Brėst e il 2,6% di quello della regione di Hrodna. È situato principalmente a bassa altezza sul livello del mare; si trova sullo spartiacque tra il mar Baltico e il mar Nero ed è limitato dai fiumi Narewka, a sud, e Hwozna, a nord. In esso si trovano molte zone umide situate in vallate fluviali e in depressioni. Flora Questo parco contiene 1024 specie di piante, tra cui querce, frassini, pini silvestri, abeti rossi, carpini e ontani. Tra le specie rare si annoverano l'edera e la linnea (Linnaea borealis), sempreverde rampicante, che può crescere solo all'ombra. Fauna Oltre ai celebri bisonti europei, la fauna annovera lupi, linci e lontre; ricchissima è anche l'avifauna: qui vivono 250 delle 310 specie di uccelli presenti in Bielorussia, tra i quali ricordiamo l'aquila anatraia maggiore, la gru, l'allocco di Lapponia e il gallo cedrone. Storia La maggior parte della foresta di Białowieża venne dichiarata parco nazionale l'11 agosto 1932, ai tempi della Seconda Repubblica di Polonia. Dopo la seconda guerra mondiale la foresta venne suddivisa, sulla base dell'accordo polacco-sovietico dell'agosto 1945, tra la Repubblica Popolare di Polonia e la Repubblica Socialista Sovietica Bielorussa dell'Unione Sovietica. La Polonia riaprì il parco nazionale di Białowieża nel 1947. Nel 1957, il settore bielorusso del parco ricevette un nuovo status: «riserva di caccia statale» (in russo Государственное заповедно-охотничье хозяйство), inteso come area ricreativa per i leader dello stato sovietico e i loro ospiti provenienti dai paesi amici. Solo nel 1991 la foresta acquisì il suo status attuale di parco nazionale statale. Il quartier generale del parco sorge nel villaggio di Kamieniuki. Nel 2009 il parco nazionale ha celebrato il 600º anniversario della riserva: tutti gli hotel e i caffè del parco sono stati ricostruiti e altri ne sono stati aggiunti. È stato costruito anche un centro di educazione ambientale, che ospita un museo di storia naturale. Ogni anno il parco è visitato da circa 300.000 turisti. Note Voci correlate Parchi nazionali della Bielorussia Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Parco nazionale della foresta di Białowieża Collegamenti esterni (BE) Sito ufficiale, su npbp.by.
Park Narodowy „Puszcza Białowieska”

Park Narodowy „Puszcza Białowieska” (biał. Нацыянальны парк Белавежская пушча) – park narodowy na Białorusi stworzony w 1991 w celu zachowania unikatowych zespołów Puszczy Białowieskiej znajdującej się na terenie Białorusi. Opis Park znajduje się na terenie trzech rejonów: kamienieckiego, prużańskiego z obwodu brzeskiego i świsłockiego z obwodu grodzieńskiego. Rozległość parku z południa na północ wynosi 64 km, ze wschodu na zachód – 20 do 52 km. Powierzchnia parku wynosi 152 962 ha. Administracja parku znajduje się we wsi Kamianiuki. Przypisy Linki zewnętrzne Oficjalna strona Parku Narodowego „Puszcza Białowieska”. npbp.brest.by. [zarchiwizowane z tego adresu (2011-08-23)]. (ros.).
Parque Nacional Belovezhskaya Pushcha

O Parque Nacional Belovezhskaya Pushcha (russo, official: Национальный парк «Беловежская пуща», em bielorrusso: Нацыянальны парк Белавежская пушча) é uma área protegida da Bielorrússia cobrindo partes da região de Brest (Distritos de Pruzhany e Kamyanyets) e da região de Hrodna (Distrito de Svislach) na Bielorrússia, junto a fronteira com a Polônia. Desde 2015 o Parque tem uma área total de 216 200 ha (2 162 km2). Junto com o Parque Nacional Białowieża, na Polônia, forma uma floresta complexa e é uma das únicas floresta mistas primárias que restaram na Europa. Está situado na transição entre zonas temperadas e boreal contendo várias espécies de árvores como Picea abies e Carvalho. É também um santuário para o Bisão-europeu da mesma forma que o Parque Nacional Białowieża. História Os primeiros registros do Parque Nacional Belovezhskaya Pushcha datam do ano 983. O seu nome origina de uma torre branca em sua vizinhança (Belaya Vezha) erguida a mais de 700 anos. Já o nome Pushcha é mencionada em documento históricos Poloneses e Lituanos datados do século 15. Durante a Segunda República Polonesa, a maior parte da Floreta Białowieża foi declarada como sendo um parque nacional em 1932. Após a Segunda Guerra Mundial, a floresta foi dividida entre a nova República Popular da Polônia e a República Socialista Soviética da Bielorrússia. A Polônia reabriu o Parque Nacional Białowieża em 1947. A sede do Parque está em Kamyanyuki. Referências
Belavezjskaja pusjtja nationalpark

Belavezjskaja pusjtja nationalpark (belarusiska: Нацыянальны парк Белавежская пушча: Natsianalny park Belavezjskaja pusjtja; även ryska: Беловежская пуща: Belovezjskaja pusjtja) är en nationalpark i Belarus. Den angränsar till den polska nationalparken Białowieżaskogen. Den ligger i Brests voblast, 340 kilometer sydväst om Minsk, 60 kilometer norr om Brest och 20 kilometer från Kamjanets. Belavezjskaja pusjtja blev ett statligt reservat år 1939. Den belarusiska delen av skogen blev världsarv 1992. Visenter Belarus bevarandeprogram för 2016–2020 har som syfte att ha en sammanlagd uthållig visentpopulation i landet på minst 1 500 djur. I hela Belarus beräknades beståndet av visent vid årsskiftet 2018/2019 till 1886 individer. Dessa finns i elva populationer (Belavezjskaja, Borisovsko-Berezina, Ozeranskaya, Nalibotskaja pusjtja, Polesskaya, Osipovichskaya, Ozerskaya, Lyaskovichskaya, Naidyanskaya, Krasnoborskaya, Dyatlovskaya). Det största antalen finns i Belavezjskaja (567), Osipovichskaya (456) och Ozerskaya (315). Källor Joseph Reaney: Belarus: Tracking Bison in Europe's last primeval forest i The Independent den 9 oktober 2017 Belavezjskaja Pusjtja nationalpark i Nationalencyklopedin Noter Externa länkar Alena Anisimava, Pavel Velihurau och Ryhory Yanuta: The European bison in Belarus – problems and prospects i European Bison Conservation Newsletter, volym 8, 2015, sidorna 25–32 Belavezjskaja Pusjtja nationalparks webbplats
Біловезька пуща (національний парк)

Національний парк Біловезька пуща, державний національний парк у Білорусі. Розташований на території великого лісового масиву Біловезька пуща (Кам'янецький, Пружанський і Свіслоцький райони). Займає площу близько 153 тис. га. Національний парк створений з метою збереження еталонних та унікальних природних комплексів і об'єктів природи, проведення наукових досліджень, розробки та впровадження наукових методів охорони природи та природокористування, екологічної просвіти та рекреаційної діяльності. Національний парк «Біловезька пуща» розташований в басейні Західного Бугу на висотах 160—180 м над рівнем моря. Рельєф тут полого-горбистий, рівнинні ділянки чергуються з окремими підвищеннями і пониженнями. Найвиищим пунктом є гора поблизу села Порозово (242,5 м), найнижчим — поблизу р. Права Лісова (143,6 м). Більшість річок мають широтна спрямованість (Права Лісова, Нарев, Наревка) і відносяться до басейну Балтійського моря. Їх витоки розташовані безпосередньо в межах лісового масиву, або в болотах неподалік. Поблизу північно-східної околиці пущі проходить вододіл між річками басейнів Балтійського і Чорного морів. Там добре збереглася Дика болото, яке в Європі є одним з найбільших низинних боліт мезотрофного типу. Природних озер на території національного парку немає. Але є понад 10 штучних водойм. Найбільшими серед них є водосховище Лядське та Хмелевський, створені на місці низинних боліт в південній частині національного парку. За даними багаторічних спостережень Каменецької метеостанції, середньорічні температури (5,1 ° — 8,5 ° C). Середні температури найтеплішого місяця (липень) складають 17,4 °, найхолоднішого (січень) −4,5 °. Максимальна і мінімальна температури досягають значень в 36,4 ° і −40,1 ​​°, відповідно. Опадів випадає близько 653 мм, причому основна їх частина (66 %) припадає на теплий період. Пуща — колишнє мисливське господарство польських королів (з XV в.) І російських царів (XVIII — поч. XX ст.). У 1939 проголошена державним заповідником. У 1957-91 мала статус заповідно-мисливського господарства, була місцем полювання для представників високої радянської номенклатури і їхніх зарубіжних гостей. З 1991 національний парк. У 1992 включена ЮНЕСКО в список об'єктів всесвітньої спадщини. З 1993 біосферний заповідник. Адміністративно-господарським та науковим центром національного парку є село Каменюки Каменецького району. Посилання Ініціативна група «Біловезька пуща — XXI в.»
Michnicze (sielsowiet Zalesie)

Michnicze (biał. Міхнічы, Michniczy, ros. Михничи, Michniczi) – wieś na Białorusi, w obwodzie grodzieńskim, w rejonie smorgońskim, w sielsowiecie Zalesie. Historia W 2. połowie XIX wieku wieś w gminie Krewo powiatu oszmiańskiego guberni wileńskiej Imperium Rosyjskiego. Wieś liczyła wówczas 8 dusz rewizyjnych. W 1905 roku liczyła 27 mieszkańców, 26 dziesięcin. W latach 1921–1945 wieś leżała w Polsce, w województwie wileńskim, w powiecie oszmiańskim, w gminie Krewo. W 1931 wieś w 14 domach zamieszkiwało 61 osób. Wierni należeli do parafii rzymskokatolickiej w Krewie. Miejscowość podlegała pod Sąd Grodzki w Smorgoniach i Okręgowy w Wilnie; właściwy urząd pocztowy mieścił się w Krewie. Po II wojnie światowej w granicach Związku Sowieckiego. Od 1991 w niepodległej Białorusi. Przypisy
Михничи (Залесский сельсовет)

Ми́хничи (бел. Мі́хнічы, пол. Michnicze) — деревня в Сморгонском районе Гродненской области Белоруссии. Входит в состав Залесского сельсовета. Расположена на юго-западе района. Расстояние до районного центра Сморгонь по автодороге — около 12,5 км, до центра сельсовета агрогородка Залесье по прямой — 14,5 км. Ближайшие населённые пункты — Базары, Коммунарка, Мыксы. Площадь занимаемой территории составляет 0,1447 км², протяжённость границ 3240 м. История Деревня отмечена на карте Шуберта (середина XIX века) как околица Михниче в составе Кревской волости Ошмянского уезда Виленской губернии. В 1865 году упоминаются деревня и фольварк Михничи. Деревня насчитывала 8 ревизских душ, фольварк относился к имению Титин. После Советско-польской войны, завершившейся Рижским договором, в 1921 году Западная Белоруссия отошла к Польской Республике и деревня была включена в состав новообразованной сельской гмины Крево Ошмянского повета Виленского воеводства. В 1938 году фольварк Михничи насчитывал 2 дыма (двора) и 8 душ, деревня 14 дымов и 61 душу соответственно. В 1939 году, согласно секретному протоколу, заключённому между СССР и Германией, Западная Белоруссия оказалась в сфере интересов советского государства и её территорию заняли войска Красной армии. Деревня вошла в состав новообразованного Сморгонского района Вилейской области БССР. После реорганизации административного-территориального деления БССР деревня была включена в состав новой Молодечненской области в 1944 году. В 1960 году, ввиду новой организации административно-территориального деления и упразднения Молодечненской области, Михничи вошли в состав Гродненской области. Население Транспорт К северо-западу от Михничей проходит автодорога местного значения Н6144 Голешонки — Олешишки. Достопримечательности Неподалёку от деревни находится кладбище павших в Первую мировую войну, также в 2 км к юго-востоку от деревни расположены фортификационные сооружения постройки 1915—18 годов. Примечания Ссылки Сморгонский райисполком
Kromań

Kromań – jezioro na Białorusi, położone pośród lasów około 15 km na południowy zachód od Nalibok w obwodzie mińskim, największe w Puszczy Nalibockiej. Jezioro pochodzenia krasowego o powierzchni 0,92 km² ma kształt owalny 1,1 km na 0,9 km. Odwadniane jest do rzeki Kamionki i dalej do Niemna. Dno jeziora jest piaszczyste, prawie bez roślinności, brzegi zarastające. Głębokości średnio 15 m. 1 grudnia 1943 roku na obozujące nad jeziorem siły miejscowej AK zgrupowania stołpeckiego uderzyli partyzanci radzieccy, a zaproszonych na rozmowy dowódców zatrzymano i wymordowano. Z kilkusetosobowego zgrupowania przetrwało jedynie około 50 żołnierzy, w tym 4 oficerów (Zdzisław Nurkiewicz, Witold Pełczyński, Adolf Pilch, Aleksander Wolski). W 1939 r. pod polską banderę trafił wybudowany w 1912 r. niewielki parowiec, który nosił miano od jeziora SS „Kromań” (armatorem była Bałtycka Spółka Okrętowa) i pływał do czasu poderwania się na minie już po wojnie w listopadzie 1945 r. Wsławił się brawurową ucieczką z francuskiego Dakaru i zestrzeleniem niemieckiego samolotu, co w przypadku statku handlowego było niezwykłe. Adam Werka namalował dwa obrazy marynistyczne poświęcone walce SS „Kromań” z niemieckim lotnictwem. Przypisy
Кромань

Кро́мань (устар. Кроманъ; бел. Кро́мань) — эвтрофное карстовое озеро в Беларуси на северо-западе Столбцовского района Минской области у границы с Новогрудским районом Гродненской области. Этимология Название Кромань имеет балтийское происхождение, сопоставимо с лит. krõmas — «короб, сундук». По другой версии название происходит от кельтского crom — «круг, окружность», cro — «закрытое место». Озеро имеет округлую форму и укрыто густыми лесами, находится в «укромном месте». Расположение Озеро располагается на территории Налибокского сельсовета, в 11 км юго-западнее административного центра сельсовета — деревни Налибоки и в 38 км северо-западнее административного центра района — города Столбцы. Находится на юге Налибокской пущи, в пределах территории республиканского ландшафтного заказника «Налибокский». Описание Относится к бассейну Немана. Озёрная котловина округлой формы, с пологими склонами. Берега песчаные, заросшие лесом и кустарником. Наибольшие глубины (до 26,5 м) приходятся на центральную части озера, ближе к северо-западу; средняя глубина — 13,2 м. Подвержено зарастанию вдоль берегов, ширина надводной полосы зарастания достигает 16 м. С восточной стороны впадает река Блюшка, с южной — мелиоративный канал, на северо-западе вытекает река Кроманка. Территория водосбора низинная и заболоченная. Ихтиофауна В озере водятся следующие виды рыб: щука, лещ, уклейка, плотва, густера, краснопёрка, окунь. Рекреация Промысловое рыболовство и использование моторизованных плавучих средств запрещено. Около озера находится рыболовно-туристский комплекс «Кромань». Примечания
Ozero Kroman

Ozero Kroman (ryska: Озеро Кромань) är en sjö i Belarus. Den ligger i voblasten Minsks voblast, i den centrala delen av landet, 80 km väster om huvudstaden Minsk. Ozero Kroman ligger 133 meter över havet. Arean är 0,72 kvadratkilometer. Den sträcker sig 1,1 kilometer i nord-sydlig riktning, och 1,0 kilometer i öst-västlig riktning. I omgivningarna runt Ozero Kroman växer i huvudsak blandskog. Runt Ozero Kroman är det ganska glesbefolkat, med 28 invånare per kvadratkilometer. Kommentarer Källor
Gedächtniskirche aller Heiligen (Minsk)

Die Kirche zu Ehren aller Heiligen und zum Gedächtnis der Ermordeten unseres Vaterlands (belarussisch Храм-помнік ў гонар Усіх Святых і ў памяць бязвінна забітых у Айчыне нашай; russisch Храм-памятник в честь Всех святых и в память убиенных во Отечестве нашем) ist eine im Jahr 2008 fertiggestellte russisch-orthodoxe Kirche der Metropolie von Minsk in der belarussischen Hauptstadt Minsk. Das weithin sichtbare Gotteshaus wurde mit staatlicher Unterstützung als nationale Gedenkstätte für alle gefallenen und ermordeten belarussischen Soldaten und Zivilisten des napoleonischen Russlandfeldzugs 1812 und der deutschen Eroberungszüge im Ersten und Zweiten Weltkrieg errichtet. Geschichte Der Grundstein für die nationale Erinnerungsstätte wurde am 4. Juni 1991 durch den Moskauer Patriarchen Alexej II. gelegt. 1996 fügte der Metropolit von Minsk Filaret gemeinsam mit Staatspräsident Alexander Lukaschenko und weiteren hochrangigen Vertretern der Öffentlichkeit eine Gedenkkapsel mit historischen Dokumenten in das Fundament ein. Am 26. September 2006 vollzogen Patriarch Alexej, Metropolit Filaret und Präsident Lukaschenko nach Vollendung der zeltförmigen Hauptkuppel die Glockenweihe. In der Krypta der Kirche werden Erde und sterbliche Überreste von allen Schlachtfeldern und Lagern in Belarus zusammengetragen. 2012 wurde auch ein Gedenkort für den Terroranschlag vom 11. April 2011 geschaffen. Die Gedächtniskirche ist, mit dem bekrönenden Kreuz, 74 m hoch und fasst 1.200 Menschen. In ihr ist u. a. ein Archiv mit einer Ausstellung zur Dokumentation von Krieg und Gewaltherrschaft und zur Würdigung der Opfer eingerichtet. Auf dem Gelände sind weitere Gottesdienst- und Begegnungsstätten geplant oder schon fertiggestellt, so eine kleinere hölzerne Dreifaltigkeitskirche. Weblinks Geschichte (russisch) Einzelnachweise
Église de Tous-les-Saints de Minsk

L'église de Tous-les-Saints (en biélorusse : Царква Усіх Святых), de son nom complet l'Église-monument de Minsk en l'honneur de Tous les Saints en mémoire des victimes ayant servi au salut de notre Patrie (biélorusse : Мінскі храме-помнік у гонар Усіх святых і ў памяць аб ахвярах, якія паслужылі выратаванню Айчыны нашай), est une église de l'éparchie biélorusse de l'Église orthodoxe russe située à Minsk. Elle est haute de 72 m (74 en comptant la croix). L'église peut accueillir jusqu'à 1 200 fidèles à la fois et renferme un centre de documentation sur la guerre, la répression et ses victimes. Histoire La première pierre des fondations de l'église a été posée en 1991 par le patriarche Alexis II de Moscou. En 2005, le projet de construction d'une « église-monument en honneur de tous les saints et en mémoire des innocents morts sur notre patrie » est confirmé. La construction débute à l'été 2006. La même année est construite l'église en bois de la Sainte-Trinité, située juste à côté. En automne de cette même année a eu lieu la cérémonie de la consécration des cloches, à laquelle a assisté le président Alexandre Loukachenko. Les coupoles sont érigées le 2 octobre 2008. Le 2 juillet 2010 est organisée une cérémonie d'enterrement de trois dépouilles de soldats inconnus dans la crypte. Il s'agit de trois soldats tombés lors de trois guerres différentes : la guerre patriotique de 1812, la Première et la Seconde Guerres mondiales. Galerie d'images Liens externes (ru) L'église de Tous-les-Saints, sur sobory.ru (ru) L'église de la Saint-Trinité, sur russian-church.ru Notes et références (ru) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en russe intitulé « Всехсвятская церковь (Минск) » (voir la liste des auteurs). Portail de la Biélorussie Portail de l’architecture chrétienne
Allerheiligenkathedraal (Minsk)

De Allerheiligenkathedraal (Wit-Russisch: Царква Ўсіх Святых) is een Wit-Russisch orthodox monument in de Wit-Russische stad Minsk, gebouwd ter ere van Allerheiligen en ter nagedachtenis aan allen die onschuldig stierven voor het vaderland. De kathedraal behoort tot het Wit-Russisch exarchaat van de Russisch-orthodoxe Kerk in Wit-Rusland en valt onder het bisdom Minsk-Sloetsk. Geschiedenis De bouw van de kathedraal werd begonnen in de zomer van 2006. In hetzelfde jaar werd een houten Drie-eenheidskerk in de onmiddellijke nabijheid van de in aanbouw zijnde kathedraal gebouwd. In de herfst van hetzelfde jaar werden de klokken gewijd, een ceremonie die werd bijgewoond door president Aleksandr Loekasjenko. Op 2 juli 2010 werden tijdens een plechtige ceremonie in de crypte van de kathedraal de stoffelijke resten van onbekende soldaten begraven. Het betroffen de resten van drie onbekende soldaten die stierven in de strijd voor het vaderland in de strijd tegen Napoleon, het Duitse Keizerrijk en nazi-Duitsland. De Allerheiligenkathedraal heeft een tentdak, bekroond met een kruis en is 74 meter hoog. Het tentdak staat symbool voor de Moeder van God en Christus als het hoofd van de Kerk. De kerk heeft plaats voor 1.200 gelovigen en biedt ook ruimte aan een documentatiecentrum over oorlog, repressie en haar slachtoffers. Afbeeldingen Externe links (ru) De Allerheiligenkathedraal op sobory.ru[dode link] (ru) De drie-eenheidskerk op russian-church.ru