Замок Гоеншванґау

За́мок Го́еншванґау (нім. Schloss Hohenschwangau) — замок, розташований поруч з Нойшванштайном у комуні Шванґау біля міста Ф'юсен, що у Швабії (Німеччина). Колишня резиденція баварського короля Людвіґа ІІ, який увійшов в історію як «казковий король». Історичний огляд Уперше замок згадується у ХІІ столітті як фортеця Шванштайн (Schwanstein), що належала лицарям Шванґау. Один з представників цього роду, Гітпольд фон Шванґау, відомий мінезингер, який оспівувався у «Гейдельберзькому пісеннику». У замку жив також принц Конрадин (1252–1268), останній з роду Гогенштауфенів, страчений у віці 16 років у Неаполі. У XVI столітті рід лицарів Шванґау перестав існувати і фортеця стала поступово руйнуватися. Під час наполеонівських воєн, у 1800 і 1809 роках, фортеця була сильно пошкоджена. У квітні 1829 року кронпринц Баварії, майбутній король Максиміліан II, відкрив для себе ці місця під час пішохідної прогулянки і, зачарований навколишньою природою, 1832 року придбав руїни замку. Замок відновлювали в 1833–1836 роках, а деякі роботи тривали до 1855 року. Архітектор Доменіко Кваліо підготував проєкт замку в неоготичному стилі. Після його смерті роботу продовжили Георг Фрідріх Цібланд і Йозеф Даніель Ольмюллер. Над оформленням 14 залів працювали відомі тоді майстри романтичного періоду Моріц фон Швінд, Людвіґ Лінденшміт та інші. Королева Марія розпланувала альпійський сад з квітами, які були привезені з усіх куточків Альп. Гоеншванґау був офіційною літньою і мисливською резиденцією Максиміліана, його дружини Марії Прусської та їхніх синів Людвіґа (майбутнього короля Людвіґа ІІ) й Отто (майбутнього короля Оттона І Баварського). У 1864 році після смерті короля Максиміліана господарем замку став його син Людвіґ ІІ. Йому подобалося жити в Гоеншванґау, особливо після 1869 року, коли неподалік розпочалось будівництво замку Нойшванштайн. У замку король приймав композитора Ріхарда Вагнера, який проте ніколи не бував у замках Нойшванштайн і Герренкімзее. Королева Марія пережила свого сина на три роки і померла в замку 1889 року. У 1905 році дядько Людвіґа ІІ, принц-регент Луїтпольд Баварський, електрифікував замок і встановив електричний ліфт. Після його смерті палац відкрили як музей протягом наступного року. Під час Першої і Другої світових воєн замок не постраждав. У 1923 році баварський ландтаг визнав право колишньої королівської родини проживати в замку. З 1933 до 1939 наслідний принц Рупрехт Баварський і його родина використовували замок як свою літню резиденцію. У травні 1941 року і до кінця війни у фамільному замку Гоеншванґау мешкав князь Адальберт Баварський (1886–1970), якому, як і решті представників королівських родин, згідно з Указом принців Гітлера заборонили служити в армії. Внутрішнє оздоблення Зала лебединого лицаря. У колишній їдальні представлений настінний живопис, який відтворює сагу про лебединого лицаря Лоенґріна, які однак не були ілюстраціями до опери Вагнера, написаної пізніше. Сюжет був придуманий Крістіаном Рюбеном і намальований 1835 року Михаїлом Неєром і Лоренцо Кваліо. Спальня королеви. На вибір стилю спальні вплинула поїздка Максиміліана до Туреччини у 1833 році. Тут наявні турецькі мотиви, що переплітаються з романтичним стилем. Турецька канапа була подарована баварському кронпринцу турецьким султаном Мухамедом II. Вітальня королеви Марії. Настінні картини в цій кімнаті присвячені історичним сценам і долі старої фортеці. Тут зображені Хітпольд фон Шванґау, мінезингер, принц Конрадин, останній представник роду Гогенштауфенів, Мартін Лютер, реформатор церкви, а також прості люди, що жили раніше в цій фортеці та пов'язані з її історією. Зала героїв. Картини урочистого залу відображають сагу про Велькина, яка є частиною епопеї про Дітріха фон Берне. Сказання було втрачене в Німеччині, але згодом завдяки Норвезькому переказу стало знову відомим в XIII столітті. Картини розроблені за проектами Моріца фон Швіндта і виконані художниками Глінком, Гіссманном, Неєром і Адамом. Кімната Гогенштауфена. Розпис приміщення присвячений роду Гогенштауфенів. Між династіями Віттельсбахів і Гогенштауфенів існував тісний зв'язок. Так, у XII столітті Отто фон Віттельсбах врятував життя Фрідріху I Барбароссі, за що йому 1180 року було присвоєно звання першого герцога Віттельсбаського. У цій кімнаті стоїть фортепіано, так званий «рояль Вагнера». На ньому грав не лише король Людвіґ II, а й Ріхард Вагнер. Сучасність Нинішнім власником замку є «Балансовий фонд Віттельсбахів». Щороку палац відвідують понад 300 тисяч туристів. Замок відкритий цілий рік (за винятком Різдва). У ніч проти 6 листопада 2005 року в замку сталася крадіжка зі зломом. З трьох вітрин зникло близько 100 експонатів на суму 10 000 €. Хоча відразу спрацювала сигналізація, злочинців не вдалося спіймати. Див. також Замки Баварії Нойшванштайн Палац Герренкімзее Ліндергоф Королівський будинок на Шахені Примітки Джерела 3-D панорама замку Казковий замок Гоеншванґау з неоготичною архітектурою, Німеччина (фото) [Архівовано 27 листопада 2013 у Wayback Machine.] Georg Baumgartner. Schloß Hohenschwangau. Eine Untersuchung zum Schloßbau der Romantik. (Beiträge zur Kunstwissenschaft 15); Scaneg, München 1987 (zgl. Dissertation, München 1977); ISBN 3-89235-015-9. Klaus G. Förg, Michael Rüffer. Neuschwanstein und Hohenschwangau. Rosenheimer Verlagshaus, Rosenheim 2003; hier: S. 66-96; ISBN 3-475-53418-5. Heinrich Kreisel. Schloß Hohenschwangau. 14. Auflage. Hirmer, München 1992. Max Oppel (Hrsg.), Giesela Haasen: Schloß Hohenschwangau, Hirmer Verlag München 1999, 51 Seiten, ISBN 3-7774-8270-6 Jean Louis Schlim. Ludwig II. — Traum und Technik. MünchenVerlag, München 2010, ISBN 978-3-937090-43-6. Die Dampfmaschine im Schlosshof von Hohenschwangau in virtueller Darstellung. Alice Laura Arnold, Poetische Momente der Weltgeschichte. Die Wandbilder in Schloß Hohenschwangau, Stuttgart 2006. Alice Arnold-Becker, Schloss Hohenschwangau. Die Wandbilder eines Gebirgspalasts, Stuttgart 2011, ISBN 978-3-00-033991-2. (Von der Entdeckung des Schloss durch Kronprinz Maximilian von Bayern bis hin zur umfangreichen Ausstattung mit über einhundert Wandbildern; reich bebildert.)