NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Крепость Нассенфельс

Крепость Нассенфельс (нем. Burg Nassenfels) — крепость, расположенная в коммуне Нассенфельс, вблизи баварского города Айхштет. Бывший замок на воде, который можно осмотреть только снаружи. Исторический обзор На месте Нассенфельса уже с II века н. э. находилось село Викус Скутаренсиум за верхнегерманско-ретийским лимесом. Римский лагерь был заброшен после основания вблизи форта Ветониана. Во время венгерского вторжения в X веке оборонительные валы были снесены. В средневековье Нассенфельс был резиденцией епископа Айхштета. Замок впервые упоминается в 1245 году в связи с убийством графа фон Гебхарда Гиршберга при осаде придворным шутом. Замок был расширен епископами Конрадом ІІ фон Пфеффенгаузеном (1297—1305) и Фридрихом IV фон Оттингеном (ок. 1400). В 1699 году архитектор Якоб Энгель возводит на территории замка канцелярию епископского казначея (Катнергаус). В ходе германской медиатизации епископское имущество было секуляризовано. В 1932 году в результате пожара от молнии часть сооружений была значительно повреждена. В настоящее время замок открыт для осмотра только в особых случаях, поскольку дома конца XVIII — начала XIX века используются как жилые и коммерческие помещения. Литература Die Kunstdenkmäler von Bayern, V, 2. Bezirksamt Eichstätt. München, 1928 Peter Leuschner: Die Jurahaus-Kuriositäten auf dem Korallenriff. In: Das Jura-Haus 10 (2004/2005), S. 5-10
Замок Нассенфельс

Замок Нассенфельс (нім. Burg Nassenfels) — замок, розташований у комуні Нассенфельс, у районі Айхштет, що у Баварії. Колишній замок на воді, який можна оглянути тільки ззовні. Історичний огляд На місці Нассенфельса уже з ІІ століття н. е. знаходилось містечко Вікус Скутаренсіум за верхньогермансько-реційським лімесом. Римський табір був покинутий після заснування поблизу форту Ветоніана. Під час угорського вторгнення у Х столітті оборонні вали були знесені. У середньовіччя Нассенфельс був резиденцією єпископа Айхштета. Про замок уперше згадується у 1245 році у зв'язку з убивством графа фон Гебхарда Гіршберга під час облоги придворним блазнем. Замок був розширений єпископами Конрадом ІІ фон Пфеффенгаузеном (1297–1305) і Фрідріхом IV фон Оттінґеном (бл. 1400). У 1699 році архітектор Якоб Енгель звів на території замка канцелярію єпископського скарбника (Катнергаус). У ході Німецької медіатизації єпископське майно було секуляризоване. У 1932 році у наслідок пожежі від блискавки частина споруд зазнала значних пошкоджень. У теперішній час замок відкритий для огляду тільки в особливих випадках, оскільки будинки кінця XVIII — початку XIX століття використовуються як житлові і комерційні приміщення. Див. також Замки Баварії Примітки Джерела Die Kunstdenkmäler von Bayern, V, 2. Bezirksamt Eichstätt. München, 1928 Peter Leuschner: Die Jurahaus-Kuriositäten auf dem Korallenriff. In: Das Jura-Haus 10 (2004/2005), S. 5-10
Охотничий замок Грюнау

Охотничий замок Грюнау (нем. Jagdschloss Grünau) — замок примерно в семи километрах восточнее Нойбурга-на-Дунае, Бавария. Исторический обзор Охотничий замок построил Отто Генрих, курфюрст Курпфальца из династии Виттельсбахов для своей жены Сусанны Баварской. Возведение здания в ренессансном стиле началось около 1530 года, а завершилось в 1555. Фрески на верхних этажах созданы Йоргом Броем Младшим. Грюнау сначала был обнесён рвом, но со временем канавы заилились. Современное состояние В настоящее время охотничий замок принадлежит фонду дома Виттельсбахов. В охотничьем домике в Грюнау постоянно происходят культурные мероприятия, в частности проводятся концерты. С 2005 года в мае проходят дни садов, а в декабре — рождественская ярмарка. В рамках крупномасштабного проекта по сохранению реки Дунай между Нойбургом и Ингольштадтом, в январе 2008 года здесь был размещён Институт исследования рек Нойбурга, который 19 апреля 2008 года был преобразован в Центр исследования рек Нойбурга. Литература Uwe Albrecht. Princes et bourgeois à la campagne dans l’Allemagne du Sud. Les cas de Grünau et de Nuremberg. In: Monique Chatenet (Hrsg.): Maisons des champs dans l’Europe de la Renaissance. Paris 2006, S. 181—190. Enno Burmeister. Das Jagdschloß Grünau. In: Neuburger Kollektaneenblatt. Nr. 129, 1976, S. 13-52. Sigrid Gensichen. Le château de chasse de Grünau en Bavière. In: Chasses princières dans l’Europe de la Renaissance. Arles 2007, S. 327—342.
Мисливський замок Ґрюнау

Мисливський замок Ґрюнау (нім. Jagdschloss Grünau) знаходиться приблизно за сім кілометрів на схід від Нойбург-на-Дунаї у великому тугайовому лісі в Центральній Європі. Історичний огляд Мисливський замок збудував Отто Генріх, курфюрст Пфальцький з династії Виттельсбахів для своєї дружини Сюзани Баварської. Зведення будівлі у ренесансному стилі розпочалось близько 1530 року, а завершилось у 1555. Фрески на верхніх поверхах створені Йоргом Бройом Молодшим. Ґрюнау спочатку був обнесений ровом, але з часом канави замулилися. Сучасний стан У теперішній час мисливський замок належить «Балансовому фонду Віттельсбахів». У мисливському будиночку в Ґрюнау постійно відбуваються культурні заходи, зокрема проводяться концерти. З 2005 року у травні проходять дні садів, а в грудні — різдвяний ярмарок. У рамках великомасштабного проєкту із збереження річки Дунай між Нойбургом і Інґольштадтом у січні 2008 року тут був розміщений Інститут дослідження річок Нойбурга, який 19 квітня 2008 року був перетворений на Центр дослідження річок Нойбурга. Див. також Замки Баварії Замок Нойбург Мисливський замок Блютенбург Примітки Джерела Uwe Albrecht. Princes et bourgeois à la campagne dans l'Allemagne du Sud. Les cas de Grünau et de Nuremberg. In: Monique Chatenet (Hrsg.): Maisons des champs dans l'Europe de la Renaissance. Paris 2006, S. 181–190. Enno Burmeister. Das Jagdschloß Grünau. In: Neuburger Kollektaneenblatt. Nr. 129, 1976, S. 13-52. Sigrid Gensichen. Le château de chasse de Grünau en Bavière. In: Chasses princières dans l'Europe de la Renaissance. Arles 2007, S. 327–342.
Institut Max Planck de Bioquímica

L'Institut Max Planck de Bioquímica (o Max Planck Institute of Biochemistry) és un institut de recerca de la Societat Max Planck localitzat a Martinsried, un suburbi de Múnic. L'Institut va ser fundat el 1973 per la fusió de tres instituts anteriorment independents: l'Institut Max Planck de Bioquímica, l'Institut Max Planck de Recerca en Proteïnes i Pells (fundat el 1954 a Regensburg), i l'Institut Max Planck de Química Cel·lular (fundat el 1956 a Múnic). Referències
Instituto Max Planck de Bioquímica

O Instituto Max Planck de Bioquímica (em alemão: Max-Planck-Institut für Biochemie) é um centro de pesquisa não universitário patrocinado pela Sociedade Max Planck com sede em Martinsried, Planegg, distrito de Munique. O instituto realiza principalmente pesquisas básicas no campo das ciências naturais nas áreas de bioquímica, biologia estrutural e biofísica. História O instituto foi criado em 1973 a partir da fusão de três institutos baseados em Munique, o Instituto Max Planck de Bioquímica original, o antigo Instituto Max Planck para Pesquisa de Proteínas e Couro (fundado em 1954) e o antigo Instituto Max Planck de Química Celular (fundado em 1956). O Instituto Max Planck de Bioquímica remonta ao Kaiser-Wilhelm-Institut de Bioquímica, fundado em Berlin-Dahlem em 1917 . Bibliografia Kaiser-Wilhelm-/Max-Planck-Institut für Biochemie, in: Eckart Henning, Marion Kazemi: Handbuch zur Institutsgeschichte der Kaiser-Wilhelm-/ Max-Planck-Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften 1911–2011 – Daten und Quellen, Berlin 2016, 2 Teilbände, Teilband 1: Institute und Forschungsstellen A–L (online, PDF, 75 MB), Seite 187–224. Referências Ligações externas Website des Max-Planck-Instituts für Biochemie Website der Max-Planck-Gesellschaft
Irsching Power Station

Irsching Power Station near Vohburg at the Danube, Germany, is operated as a so-called peaking power plant. From the original three units only unit 3 with a capacity of 415 MW is operated, the older two units, with a capacity of 151 MW (unit 1) and 312 MW (unit 2), are in cold reserve. The power station can be operated with light fuel oil and with natural gas. The owner and operator of the units 3 and 4 is Uniper, a formally subsidiary of E.ON Energy, while Unit 5, also operated by Uniper, is owned by Gemeinschaftskraftwerke Irsching, a joint venture of Uniper, Nuremberg's N-ERGIE, Mainova and HEAG Südhessische Energie. On December 20, 2007, a planned 18-month trial operation period of Siemens SGT5-8000H, the world's largest and most powerful gas turbine (capable of generating 375MW), started. After trial period the plant expanded to a high-efficiency combined-cycle power plant with a total output of about 570 MW and an efficiency of 60%. The unit 4 was commissioned in 2011. An additional unit 5 was built, consisting of two smaller gas turbines and one steam turbine. This unit has capacity of 860 MW of electricity with an efficiency of 58%. It was commissioned in 2010. Due to the growth of Renewable energy in Germany which often covers daytime peak demand with solar power, the owners claim that they lose several million € a year. On March 30, 2015, the owners of unit 5, organised as Gemeinschaftskraftwerk Irsching GmbH (GKI), declared they wanted to close down all of its operations effective from April 1, 2016. This was denied, as due to the shutdown of nuclear power, network operator TenneT considers all power plants in its Southern German area as system relevant and having to remain as stand-by reserve. The operators demand better compensation for that. Another request for shutdown of unit 5 was denied in August 2017, as Tennet again demanded from GKI that, according to Netzreserveverordnung, unit 5 remains operational, despite double digit M€ losses. GKI claims that Tennet plans to build similar gas powered peaker plants which are, unlike GKI's unit 5, entitled to compensation. References External links Irsching power plant: Incubator for high-efficiency gas turbines (Control Engineering)
ТЕС Іршинг

ТЕС Іршинг (нім. Kraftwerk Irsching) – теплова електростанція на півдні Німеччини у федеральній землі Баварія, біля Інгольштадту. На початку 21 століття доповнена сучасними блоками, виконаними за технологією комбінованого парогазового циклу, що втім не гарантувало рентабельної роботи в умовах енергетичної трансформації в країні. Перші три класичні конденсаційні блоки потужністю 151 МВт, 312 МВт та 415 МВт, введені в дію у 1969, 1972 і 1974 роках відповідно, первісно розраховувались на використання важкої паливної нафти. З різким подорожчанням останньої та організацією поставок до Німеччини природного газу з СРСР (газогін «Братство»), ці блоки з 1980-го перевели на споживання блакитного палива. У 1995-му блок №2 вивели з експлуатації у резерв. В 2006 році те ж саме відбулось з блоком №1. На той час вже було прийнято рішення про спорудження на ТЕС двох потужних блоків із енергоефективною технологією комбінованого циклу, які вступили в дію у 2010 (блок №5) та 2011-му (блок №4). Найпотужнішим був п’ятий блок – 847 МВт, у складі якого діють дві газові турбіни Siemens SGT5-4000F та одна парова Siemens SST5-5000. Кожна з турбін працює на власний генератор. Блок №5 розрахований на режим роботи із численними запусками (до 250 на рік), при цьому для досягнення повної потужності йому необхідно не більше 40 хвилин, що важливо для балансування енергосистеми на півдні Німеччини. Паливна ефективність блоку 59,5%. Блок №4 менш потужний (545 МВт за номіналом) та обладнаний лише однією газовою та однією паровою турбінами. Проте його паливна ефективність виявлась ще вищою – 60,75%, що на момент спорудження було рекордним показником (в 2016 році він поступився ТЕС Лаусвард). Також на випробуваннях блок значно перевищив свій номінал, вийшовши на показник 578 МВт. Він так само розрахований на маневрений режим із 250 стартами на рік та досягненням повної потужності за 40 хвилин. Втім, високі показники енергоефективності не гарантували новим блокам беззаперечної переваги над вугільними ТЕС та АЕС. Зростання відновлюваної енергетики знижувало попит на електроенергію із традиційних джерел, змушуючи учасників ринку вести важку цінову конкуренцію. Як наслідок, в середині 2010-х блок 4 працював біля 17 днів на рік. В 2015-му власник ТЕС звернувся до регулюючого органу із заявкою на виведення блоків №4 та №5 із експлуатації починаючи з квітня наступного року, оскільки вони використовуються лише в режимі маневрених потужностей та економічно нерентабельні. Втім, регулятор відхилив цю заявку з огляду на ту саму важливу роль нових блоків для збалансування енергосистеми південної Німеччини. Можливо відзначити, що із запланованим на 2022 рік закриттям АЕС у Баварії очікують зростання попиту на електроенергію ТЕС, які працюють на природному газі. Примітки
TSV Milbertshofen

TSV Milbertshofen is a sports club based in Milbertshofen a suburb in the north of Munich, Germany. The club, which can trace its history back to 1905 (1905), achieved its greatest successes in handball, volleyball, table tennis and football. Other sports supported by the club include basketball, tennis, boxing, aikido, judo, karate, taekwondo, track and field, wheelchair-rugby, shooting, skiing, gymnastics and yoga. Accomplishments Handball 1990 German Cup and runner-up in the German Championship 1991 EHF Cup Winner's Cup 1992 EHF Cup Winner's Cup-finalist The most famous player is Erhard Wunderlich (1984–1989). He also served the club as manager from 1990 to 1992. Erhard Wunderlich was elected Germany's player of the century in 1999. Volleyball 1990 German Cup 1991 German Championship Table tennis 1952 German Team Championship 1958 German Team Championship The most famous player is Conny Freundorfer (*1936–†1988, between 1953 and 1961 nine times German singles champion), who joined the club in 1954. Peter Stellwag, between 1977 and 1981 four times German singles champion, played for the club between 1990 and 1992. Football Despite not having achieved any major titles in this sport, the club prides itself of having developed a number of players in more recent years that eventually managed to establish themselves in the higher leagues of Germany. The clubs football side reached its pinnacle when it won promotion to the tier-four Landesliga Bayern-Süd in 1968. It suffered relegation from this level in 1971 and has not returned to it since. Since 2015–16, the team is playing in the tier-eight Kreisliga. These days the club does not belong to the national top tier in any of these sports. External links Official website (sports) Official website (football)
TSV Milbertshofen

Le TSV Milbertshofen (Turn- und Sportverein Milbertshofen) est un club omnisports basé à Munich en Allemagne qui compte 20 sections: aikido, athlétisme, basket-ball, bowling, boxe, football, gymnastique, gymnastique rythmique, handball, judo, karaté, rugby-fauteuil, ski, taekwondo, tennis, tennis de table, tir sportif, volley-ball, yoga. Le club compte aussi une équipe de Stockchutzen, sorte de curling sur dur. Historique Le club est fondé en 1905 sous le nom de Turnverein Milbertshofen en tant que club de gymnastique (Turnen en allemand), dans le quartier de Milbertshofen-Am Hart à Munich. La section athlétisme apparaît en 1921, et celle de handball, qui allait devenir le fleuron du club, en 1922. Interrompues en raison de la Seconde Guerre mondiale, les activités du club reprennent en 1945, mais celui-ci fusionne avec le Freie Turnerschaft Abt. 6 et le VfB München pour former le Freier Turn- und Sportverein München-Milbertshofen. En 1946, le club de tennis de table du TTC Milbertshofen (fondé en 1931) intègre le club omnisports. Palmarès Section handball Championnat d'Allemagne : vice-champion 1990 Coupe d'Allemagne : vainqueur 1990 Coupe d'Europe des vainqueurs de coupe : vainqueur 1991, finaliste 1992 Section tennis de table Championnat d’Allemagne : 1952, 1958 Section volley-ball Championnat d’Allemagne: 1991 Coupe d'Allemagne: 1990 Personnalités liées au club / Anatoli Evtouchenko : entraîneur de la section handball de 1990 à 1992 Oleg Gagine (de) : joueur de la section handball de 1986 à 1990 Jan Holpert (en) : joueur de la section handball de 1986 à 1993 Hrvoje Horvat : joueur de la section handball de 1979 à 1980 Mile Isaković : joueur de la section handball de 1986 à 1987 Vlado Stenzel (en) : entraîneur de la section handball de 1988 à 1990 Erhard Wunderlich : joueur de la section handball de 1984 à 1989 Liens externes (de) Site officiel (de) Site de la section handball Portail du sport Portail du tennis de table Portail du handball Portail du volley-ball Portail de Munich
Helmholtz Zentrum München

Helmholtz Zentrum München - Deutsches Forschungszentrum für Gesundheit und Umwelt (GmbH), also known as Helmholtz Munich, is one of Germany’s leading non-university centers for biomedical research. It operates as part of Helmholtz Health, the health research division within the Helmholtz Association, Germany's largest scientific organization. Helmholtz Munich primarily focuses on interdisciplinary research in the fields of environmental and metabolic diseases, spanning the full research spectrum from basic science to applied research. The center employs approximately 2,500 staff members (as of 2024) and is headquartered on a campus in northern Munich, covering an area of over 50 hectares. Management Helmholtz Munich is represented by its Board of Directors: Member and Spokesperson of the Executive Board (acting): Prof. Dr. Dr. h.c. mult. Martin Hrabě de Angelis and Administrative Managing Director: Dr. Michael Frieser. Campus The main campus is located in Neuherberg, a district of Oberschleißheim, right outside of Munich’s city borders. The campus has a size of 52.3 hectares. In addition, the center maintains research facilities inside the city area of Munich, Augsburg, Tübingen, Hanover, Dresden and Leipzig. Legal form Helmholtz Zentrum München is a limited liability company according to German law and is financed by a ratio of 90:10 by its two shareholders, the Federal Government and the Free State of Bavaria. Research focus Its research focuses primarily on environmental and metabolic diseases, particularly diabetes, -obesity, allergies, and chronic lung diseases. Other centers include: Helmholtz Diabetes Center Environmental Health Center Molecular Targets and Therapeutics Center Stem Cell Center Bioengineering Center Computational Health Center Helmholtz Pioneer Campus (HPC) The Helmholtz Pioneer Campus is an interdisciplinary research platform where innovative approaches from the interface between biomedical research, engineering and artificial intelligence are developed. The aim of the Pioneer Campus is to develop solutions for health challenges by combining basic research and applied science and to accelerate the transfer of research results into clinical applications. Translational and clinical projects Translational research approaches at the center are developed in cooperation with clinical partners: Diabetes Study Center Comprehensive Pneumology Center Center of Allergy and Environment Career development The center has one Helmholtz Graduate School (HELENA) in cooperation with LMU Munich and the Technical University of Munich (TUM), and four Helmholtz Research Schools. The schools offer doctoral students in-depth research in the fields of diabetes, lung and radiation research, epigenetics and data science: Helmholtz Graduate School Environmental Health (HELENA) International Helmholtz Research School for Diabetes EpiCrossBorders: International Helmholtz-Edinburgh Research School for Epigenetics CPC-Research School Lung Biology and Disease Munich School for Data Science References
Centro Helmholtz Múnich

Helmholtz Zentrum München​ es una empresa alemana dedicada a la investigación en el área de la sajud. Fue fundada en 1960 y es una empresa conjunta del Ministerio Federal de Educación e Investigación y el Ministerio Estatal de Finanzas y del Hogar de Baviera. Es miembro de la Asociación Helmholtz de Centros de Investigación Alemanes. Desarrollo de carrera El Centro incluye la Escuela de Graduados de Helmholtz (HELENA) en cooperación con la Universidad Ludwig Maximilian de Munich (LMU) y la Universidad Técnica de Munich (TUM), y cinco Escuelas de Investigación de Helmholtz. Las escuelas ofrecen a los estudiantes de doctorado una investigación en profundidad en los campos de diabetes, pulmón y radiación, epigenética y ciencia de datos: Helmholtz Graduate School Salud Ambiental (HELENA) Escuela Internacional de Investigación Helmholtz para la Diabetes Escuela Internacional de Investigación de Epigenética Helmholtz CPC-Research School Lung Biology and Disease Helmholtz Research School of Radiation Science Escuela de Munich para ciencia de datos Enfoque de investigación El Centro centra su investigación en cinco áreas clave: Salud metabólica Salud Ambiental Objetivos moleculares y terapias Programación y reparación de células Bioingeniería y Salud Digital Referencias
Helmholtz Zentrum München

Le Helmholtz Zentrum München – Deutsches Forschungszentrum für Gesundheit und Umwelt (HMGU ou HZM) est un centre de recherche allemand situé dans la banlieue de Munich et membre de la Helmholtz-Gemeinschaft. Fondé en 1964, il a porté jusqu'à fin 2007 le nom de GSF (Gesellschaft für Strahlenforschung) – Forschungszentrum für Umwelt und Gesundheit (centre de recherche pour l'environnement et la santé). On y effectue des recherches sur la médecine ainsi que sur l'écosystème et la santé. Composantes La Helmholtz Graduate School Environmental Health (HELENA) est ouverte depuis le 1er novembre 2010. Il s'agit d'une initiative conjointe pour la promotion des doctorants du Helmholtz Zentrum München - German Research Center for Environmental Health, l'Université Louis-et-Maximilien de Munich et l'université technique de Munich. Avec ses recherches en Santé Environnementale, les activités de recherche interdisciplinaire se concentrent sur les interactions entre prédisposition génétique individuelle , facteurs environnementaux et habitudes de vie individuelles habits, éclairant ce faisant la pathogénèse de maladies répandues et complexes telles que le diabète sucré et les maladies pulmonaires chroniques. L'Institut de biomathématiques et de biométrie. Son département « Systèmes dynamiques » est dirigé par Messoud Efendiev. Le Comprehensive Pneumology Center (CPC) est une institution alliant trois partenaires : le Helmholtz Zentrum München est responsable de la recherche fondamentale et appliquée ; l'université Louis-et-Maximilien de Munich avec son hôpital universitaire qui fournit des résultats dans le domaine du traitement médical et de la recherche pulmonaire ; et le Asklepios Fachkliniken München-Gauting qui est un hôpital spécialisé en maladies du poumon. Voir aussi Article connexe Radioprotection Liens externes Site officiel Références Portail de l’Allemagne Portail de l’environnement