NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Hohenschwangau (zámek)

Zámek Hohenschwangau leží přímo naproti zámku Neuschwanstein v obci Schwangau v Bavorsku. Historie Poprvé je zámek zmiňován ve 12. století jako hrad Schwanstein, sídlo šlechticů ze Schwangau. V následujících stoletích měnil majitele, chátral, byl nově vystavěn a znovu zničen. V roce 1832 získal ruiny král Maximilián II. (tehdy ještě jako korunní princ Maximilián) a nechal je přestavět uměleckým architektem a malířem Domenicem Quaglionim (1787–1837) v novogotickém stylu. Příznačně určil král za vedoucího stavby malíře Quaglioho a přiřadil mu k pomoci architekta Georga Fridricha Zieblanda. Quaglio neměl v praktickém stavitelství zkušenosti, přesto se do práce pustil vší silou takovým způsobem, že krátce před dokončením stavby zemřel. Práce potom pokračovaly pod mnichovským architektem Josefem Ohlmüllerem. Výmalba místností je realizována podle návrhů Moritze von Schwindela. V tomto stavu se zachoval zámek do dnešních dnů. Vnitřní zařízení z období Biedermeieru zůstalo nezměněno. Zámek sloužil královské rodině jako letní sídlo a byl místem vychování Ludvíka II. Jeho matka Marie Bavorská žila na zámku ještě 3 roky po smrti svého syna, dokud zde nezemřela. Současným vlastníkem zámku je Fond vyrovnání rodu Wittelsbachů. Časného rána 6. listopadu 2005 se do zámku vloupali zloději. Přitom vypáčili vstupní dveře a dostali se schody pro služebnictvo do biliárdového salónku v prvním patře. Tam odcizili z vitrín okolo 100 vyznamenání. Tato vyznamenání patřila k trvalé výstavě různých řádů a ocenění rodiny Wittelsbachů. Škody byly vyčísleny na více než 10.000 eur. Ačkoliv se bezprostředně po násilném vniknutí zlodějů spustil alarm, nepodařilo se zloděje zastavit. Na dně údolí pod severní stranou zámku je přirozený Schwanseepark, který je v současnosti zcela zarostlý. Park byl zřízen podle plánů Petera Josepha Lenného. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Schloss Hohenschwangau na německé Wikipedii. Literatura Georg Baumgartner: Schloß Hohenschwangau. Eine Untersuchung zum Schloßbau der Romantik. (Beiträge zur Kunstwissenschaft 15); Scaneg, München 1987 (zgl. Dissertation, München 1977); ISBN 3-89235-015-9. Klaus G. Förg, Michael Rüffer: Neuschwanstein und Hohenschwangau. Rosenheimer Verlagshaus, Rosenheim 2003; hier: S. 66-96; ISBN 3-475-53418-5. Heinrich Kreisel: Schloß Hohenschwangau. 14. Auflage. Hirmer, München 1992. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Zámek Hohenschwangau na Wikimedia Commons Galerie Zámek Hohenschwangau na Wikimedia Commons
Castillo de Hohenschwangau

El castillo de Hohenschwangau (en alemán: Schloss Hohenschwangau fue la residencia de infancia del rey Luis II de Baviera y fue construido por su padre, el rey Maximiliano II de Baviera. Se encuentra en el pueblo de Schwangau cerca de la ciudad de Füssen, perteneciente al distrito de Ostallgäu en el sudoeste de Baviera, a 127 km de Múnich, muy cerca de la frontera con Austria.​ Historia El castillo de Hohenschwangau fue construido donde se situaba la antigua fortaleza de Schwanstein, que databa del siglo XII. Una familia de caballeros se hizo cargo de la construcción de la fortaleza medieval. Tras abdicar los caballeros en el siglo XVI, la fortaleza cambió de manos en diversas ocasiones. El deterioro de la fortaleza continuó hasta que finalmente quedó en ruinas a inicios del siglo XIX. En 1829 el príncipe Maximiliano (futuro rey Maximiliano II de Baviera) conoció el histórico lugar y se entusiasmó por la belleza del entorno. Adquirió la propiedad en 1832. Un año después empezaron las obras de reconstrucción de manera ininterrumpida hasta 1837. El arquitecto a cargo, el muniqués Domenico Quaglio, fue el responsable del estilo neogótico del diseño exterior. Hohenschwangau fue el lugar oficial de veraneo y de práctica de caza de Maximiliano, su esposa María de Prusia y sus dos hijos Luis (futuro Rey Luis II de Baviera) y Otón (Rey Otón I de Baviera). El joven príncipe pasó aquí sus años de adolescente: el rey y la reina vivían en el edificio principal y sus hijos en el adyacente. El rey Maximiliano murió en 1864 y su hijo Luis le sucedió en el trono, trasladándose a la estancia que su padre tenía en el castillo. Como Luis nunca se casó, su madre continuó viviendo en la misma planta. El rey Luis II de Baviera disfrutó viviendo en Hohenschwangau, especialmente después de 1869, cuando se inició la construcción de su propio castillo de Neuschwanstein, a partir de piedras que provenían del castillo de la familia. Galería de imágenes Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una galería multimedia sobre Schloss Hohenschwangau. Fotos e historia Web oficial Archivado el 12 de marzo de 2013 en Wayback Machine. Información a turistas
Dvorac Hohenschwangau

Dvorac Hohenschwangau kraljevski je dvorac u južnoj Njemačkoj. U 19. stoljeću bio je rezidencija kralja Ludovika II. i njegovog oca, Maksimilijana II. Nalazi se u njemačkom selu Hohenschwangau u blizini grada Füssena, okrug Ostallgäu u jugozapadnoj Bavarskoj. U neposrednoj je blizini granice s Austrijom. Dvorac Hohenschwangau je sagrađen na ostacima tvrđave Schuangau, koja se prvi put spominje u povijesnim zapisima koji datiraju u 11. stoljeće. Obitelj vitezova bila je odgovorna za izgradnju srednjovjekovne utvrde, a služila je kao sjedište mjesne vlade Schwangaua. Godine 1523., dvorac je imao zidove koji su bili previše tanki da bi bili korisni za obrambene svrhe. Nakon izumiranja vitezova u 16. stoljeću utvrda je promijenila vlasnike nekoliko puta. Propadanje tvrđave se nastavilo dok se konačno nije pretvorila u ruševine početkom 19. stoljeća. U travnju 1829. princ Maksimilijan (kasnije kralj Maksimilijan II. Josip Bavarski) otkrio je povijesni lokalitet tijekom šetnje. On je došao u posjed ruševine, tada još poznate kao Schwanstein, 1832. godine. U veljači 1833. počela je rekonstrukcija dvorca koja je trajala sve do 1837., s dodatcima do 1855. godine. Arhitekt, Domenico Quaglio, bio je odgovoran za vanjsko uređenje u neogotičkom stilu. On je umro 1837. godine, a zadatak je nastavio Joseph Daniel Ohlmüller i Georg Friedrich Ziebland. Hohenschwangau je bio službena ljetna i lovačka rezidencija Maksimilijana, njegove supruge Marije Pruske i njihova dva sina Ludovika i Ota. Nakon Ludovikove smrti godine 1886. Kraljica Marie je bila jedini stanovnik dvorca dok nije umrla 1889. godine. Njezin šurjak, princ regent Luitpold od Bavarske živio je na 3. katu glavne zgrade. On je bio odgovoran za elektrifikaciju godine 1905. i ugradnju električnog dizala. Luitpold je umro 1912. godine, a palača je otvorena kao muzej tijekom sljedeće godine. Kralj Maksimilijan je umro 1864., a njegov sin Ludovik uspeo se na prijestolje, premjestivši se u očevu sobu u dvorcu. Kako se Ludovik nikada nije oženio, njegova majka Marie je mogla nastaviti živjeti na svom katu. Tijekom Prvog svjetskog rata i Drugog svjetskog rata dvorac nije pretrpio nikakvu štetu. Godine 1923. Bavarski zemaljski Sabor dozvoljava bivšoj kraljevskoj obitelji boraviti u dvorcu. Od 1933. do 1939. princ Rupprecht od Bavarske i njegova obitelj koriste dvorac kao svoju ljetnu rezidenciju. U svibnju 1941., Princ Adalbert od Bavarske je izbačen iz vojske Hitlerovom naredbom Prinzenerlass i povukao se u obiteljski dvorac Hohenschwangau, gdje je živio do kraja rata. Izvori Vanjske poveznice Službena stranica Arhivirana inačica izvorne stranice od 12. ožujka 2013. (Wayback Machine)(njem.) (engl.) Foto galerija (engl.)
Slot Hohenschwangau

Slot Hohenschwangau is een kasteel in het dorp Hohenschwangau in de gemeente Schwangau bij Füssen in de Allgäu, in de Duitse deelstaat Beieren. Het huidige kasteel is in neogotische stijl gebouwd en dateert van 1837. Het staat op de plaats van de 12e-eeuwse burcht Schwanstein. Hohenschwangau werd in de 12e eeuw gebouwd door de ridders van Schwangau. De Schwangause ridders waren eerst leenmannen van de Welfen en later van de Hohenstaufen, die vaak in Hohenschwangau te gast waren. Het kasteel werd in de 16e eeuw geheel verbouwd; in deze eeuw stierven de ridders van Schwangau uit. De burcht verviel tot een ruïne, en in 1800 en 1809 werd het door de oorlog met Napoleon Bonaparte nog zwaarder beschadigd. Koning Maximiliaan II kocht de bouwval in 1832 en liet het geheel grondig restaureren door Domenico Quaglio de Jongere; dit was in 1836 klaar. De vier markante hoektorens met kantelen laten het middeleeuwse riddertijdperk herleven. De ommuring met kantelen draagt aan het vestingkarakter bij. Het kasteel is versierd met fresco's van Moritz van Schwind met beelden uit de Germaanse mythologie, en het symbool van de zwaan is alomtegenwoordig. Het kasteelpark werd ontworpen door Carl August Sckell en na diens dood in 1840 voltooid door de bekende Pruisische tuin- en landschapsarchitect Peter Joseph Lenné. In het kasteel Hohenschwangau heeft de latere koning Lodewijk II van Beieren een groot deel van zijn jeugd doorgebracht. Hier ondertekende Lodewijk II in 1870 de beruchte Kaiserbrief, waarin Bismarck aankondigde dat Wilhelm I keizer zou worden van het eengemaakte Duitsland. Hohenschwangau ligt aan de Romantische Straße. Externe links (de) Website (en) Website
Zamek Hohenschwangau

Zamek Hohenschwangau (niem. Schloss Hohenschwangau) – zamek położony na terenie gminy Schwangau (w dzielnicy Hohenschwangau), niedaleko Füssen w południowej Bawarii. Został wzniesiony przez króla Maksymiliana II Bawarskiego. Historia Zamek Hohenschwangau został zbudowany na ruinach XII-wiecznej twierdzy – Schwanstein. W roku 1829 książę Maksymilian (później król Maksymilian II Bawarski) zdecydował się na budowę rezydencji właśnie w tym miejscu, ze względu na bardzo atrakcyjne położenie oraz wspaniałe widoki. Ziemię nabył w 1832, a rok później rozpoczęto pierwsze prace. Budowa trwała do 1837, głównym architektem był Domenico Quaglio Młodszy, któremu zamek zawdzięcza neogotycki wygląd. Zamek był letnią rezydencją króla Maksymiliana, jego żony Marii Fryderyki Pruskiej oraz dwóch jego synów – Ludwika (później Ludwik II) i Ottona (później Otto I), w której spędzali wiele czasu. Po śmierci króla Maksymiliana II (1864) Ludwik zamieszkiwał w zamku wraz z matką, aż do ukończenia budowy jego nowej, położonej niedaleko rezydencji – Neuschwanstein w 1869 r. Maria Fryderyka Pruska mieszkała w zamku, aż do swojej śmierci w 1889. Później zamieszkał tu szwagier Marii – książę-regent Luitpold Bawarski. Dzięki Luitpoldowi dokonano elektryfikacji zamku w 1905 r. Po jego śmierci w 1912 otwarte zostało muzeum, które jest czynne do dziś. Podczas pierwszej i II wojny światowej budynek nie odniósł żadnych szkód. W latach 1933–1939 zamek pełnił funkcję letniej rezydencji księcia Rupperta Bawarskiego oraz jego rodziny. Obecnie Zamek rocznie jest odwiedzany przez około 300 tysięcy turystów z całego świata. Zamek jest otwarty przez cały rok (z wyjątkiem świąt Bożego Narodzenia). Istnieje możliwość wynajęcia przewodnika, który oprowadza zwiedzających po zamku i odtwarza komentarze w języku polskim. Linki zewnętrzne Strona oficjalna (niem.)
Hohenschwangau

Hohenschwangau är ett slott nära den tyska staden Füssen i Bayern. Det ligger mittemot slottet Neuschwanstein. Historik Byggnaden nämndes under 1100-talet för första gången som borg Schwanstein och var residens för adelssläkten Schwangau. Under de följande århundradena förstördes och återuppbyggdes borgen flera gånger. 1832 köpte kung Maximilian II av Bayern (vid denna tid kronprins Maximilian) ruinen och lät sedan målaren Domenico Quaglio den yngre bygga ett slott i nygotisk stil. Den arkitektoniska översynen över bygget hade Georg Friedrich Ziebland. Quaglio var överledare för bygget, men hann avlida innan slottet var klart. Slottet blev 1837 färdigställt av Joseph Daniel Ohlmüller. Målningarna inne i slottet skapades efter skisser av Moritz von Schwind och fram till idag har byggnaden samma utseende. Vid början av 1800-talet bytte borgarna Schwanstein och Vorder- und Hinterhohenschwangau namn, den första blev Hohenschwangau och den andra kallas numera Neuschwanstein. Slottet Hohenschwangau var det bayerska kungaparets sommarresidens och här bodde Ludvig II till stor del under sina ungdomsår. Hans mor, Maria av Preussen, bodde efter makens död på slottet och dog här 1889. Prins Adalbert av Bayern flyttade 1941 till Hohenschwangau efter att han blev vägrad en tjänst i Nazitysklands Wehrmacht. Slottet ägs idag av en stiftelse, Wittelsbacher Ausgleichsfonds. Slottets inredning i biedermeierstil är bevarad i originalskick. Referenser Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från tyskspråkiga Wikipedia, Schloss Hohenschwangau, 7 april 2009. Georg Baumgartner: Schloß Hohenschwangau. Eine Untersuchung zum Schloßbau der Romantik. (Beiträge zur Kunstwissenschaft 15); Scaneg, München 1987; ISBN 3-89235-015-9. Klaus G. Förg, Michael Rüffer: Neuschwanstein und Hohenschwangau. Rosenheimer Verlagshaus, Rosenheim 2003; här: s. 66-96; ISBN 3-475-53418-5. Heinrich Kreisel: Schloß Hohenschwangau. 14 upplaga. Hirmer, München 1992. Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Hohenschwangau.
Lambertuskapelle (Treuchtlingen)

Die St.-Lambertus-Kapelle ist eine römisch-katholische Filialkirche in Treuchtlingen im mittelfränkischen Landkreis Weißenburg-Gunzenhausen. Die Kapelle ist die älteste Kirche Treuchtlingens und war bis zum Aussterben der Treuchtlinger Linie die Hauptkirche Treuchtlingens. Die Kirche hat die Adresse Heinrich-Aurnhammer-Straße 2. Das Gebäude ist unter der Denkmalnummer D-5-77-173-21 als Baudenkmal in die Bayerische Denkmalliste eingetragen. Die erste St.-Lambertuskirche stammt aus dem 9. oder 10. Jahrhundert, war im 13. Jahrhundert die Pfarrkirche von Treuchtlingen und blieb es auch bis 1934. Jedoch brannte 1495 die Kirche vollständig nieder; der Folgebau wurde im Dreißigjährigen Krieg zerstört. 1405 gelangte die Kirche ans Kloster Rebdorf, in dessen Besitz sie bis 1806 blieb. Das heutige Kirchengebäude ist ein im barocken Stil gehaltener Neubau aus dem Jahre 1733/1734 nach Plänen von Anton Brunthaler und Leinhart. Von 1967 bis 1973 und 1990 erfolgten Renovierungen, die eine Wiederherstellung des barocken Zustandes bewirkten. Der Kirchturm wird von einer Kuppelhaube gekrönt. Der Hauptaltar der Kapelle steht im Halbrund des Chores. Das Langhaus und der Altarraum besitzen eine verzierte Flachdecke. Das Altarblatt mit dem Lambert von Lüttich stammt aus dem Jahr 1822 und befindet sich unterhalb des Heilige-Familie-Gemäldes. In der Kirche befinden sich mehrere Epitaphien der Pappenheimer Erbmarschalle, darunter Grabplatten und -steine von Hans Georg von Pappenheim († 1568), Veit zu Pappenheim († 1600) und von seiner Frau Regina († 1592). Literatur Gotthard Kießling: Landkreis Weißenburg-Gunzenhausen (= Bayerisches Landesamt für Denkmalpflege [Hrsg.]: Denkmäler in Bayern. Band V.70/1). Karl M. Lipp Verlag, München 2000, ISBN 3-87490-581-0. Felix Mader, Karl Gröber: Stadt und Bezirksamt Weißenburg i. B. (= Die Kunstdenkmäler von Bayern. Mittelfranken 5). R. Oldenbourg, München 1932, DNB 366496190, S. 458–464. Weblinks Einzelnachweise
Hirschberghaus

Das Hirschberghaus ist eine private Schutzhütte in den Tegernseer Bergen, einer Untergruppe des Mangfallgebirges. Die Hütte ist von Kreuth, Ortsteil Scharling in ca. 2 Stunden und 30 Minuten zu erreichen. Nahegelegenes Gipfelziel ist der Hirschberg, der in ca. 30 Minuten von der Hütte aus zu erreichen ist. Das Unterkunftshaus wurde 1892 von einem gleichnamigen Verein errichtet und verpachtet. Weblinks Webpräsenz der Hütte Einzelnachweise
Линдерхоф

Линдерхоф (на немски: Schloss Linderhof) е дворец в Германия, построен през ХІХ век от баварския крал Лудвиг II. Намира се край баварското село Етал, близо до град Гармиш-Партенкирхен в югозападната част на Бавария. Дворцовият комплекс се намира на територията на резерват Амергебирге в живописната долина на Грасвангтал заобиколен от прекрасен парк с над сто цветни алеи и златни скулптури. Това е единственият замък, който Лудвиг ІІ успява да завърши приживе. История Лудвиг II Баварски започва да изгражда двореца през 1869 г. на мястото, където баща му Максимилиан II е имал ловна хижа. Строежът се извършва от архитекта Георг фон Долман в стил рококо и продължава на етапи до 1886 г. През 1874 г. Лудвиг събаря старата ловна хижа и достроява двореца в сегашния му вид. Впоследствие се извършват реконструкции само на вътрешните помещения, основно на кралската спалня. Архитектура Архитектурата на сградата и парка е повлияна от Версайския дворец, построен от Луи XIV. Фасадата на замъка Линдерхоф е в стил рококо и е проектирана от придворния архитект Георг фон Долман. Пред нея е разположено стълбище и парк с градини и фонтани. Вътрешният интериор е смесица от барок и неорококо, с пищни украси. Спалнята е най-голямото помещение, създадена по подобие на спалнята на Луи XIV. Първоначално е проектирана от художника Анджело Кваглио и впоследствие разширена от архитекта Юлиус Хофман. Всички стаи са богато обзаведени и украсени със злато, сребро, мрамор, стенописи и майсенски порцелан по проект на художника Кристиян Янк. Парк Дворецът е заобиколен от градини, разделени на пет части, украсени с множество скулптури и фонтани. Градините са по проект на Карл фон Ефнер и са по английски модел. Разположени са под формата на тераси върху площ от около 50 хектара и са интегрирани в алпийския пейзаж. На север от замъка има склон с водни каскади от 30 мраморни стъпала, завършващ с фонтана на Нептун. Южно от двореца е основната градина, в която има голям басейн с позлатена статуя и фонтан издигащ се на 25 метра височина. В горната южна част на терасите пред двореца е изграден храм на Венера. Архитектът Август Диригъл построява през 1876 – 1877 г. изкуствената „Пещера на Венера“ с височина около 10 м. В пещерата е пресъздадена сцена от операта на Вагнер „Танхойзер“. В парка са разположени Мавритански павилион, проектиран от берлинския архитект Карл фон Дибич за Международната изложба в Париж от 1867 г. и мароканска къща, построена в Мароко за Международна изложба във Виена от 1873 и впоследствие купена от Лудвиг II през 1878 г. Галерия Източници Външни препратки Официален сайт
Linderhof Slot

Linderhof Slot (tysk: Schloss Linderhof) er et af de tre slotte, som kong Ludwig 2. af Bayern lod bygge. Det ligger nær Oberammergau i det sydøstlige Bayern i Tyskland. Historie Da Ludwig kom til magten i 1864, arvede han blandt andet et såkaldt Königshäuschen på den jord, hvor nu Linderhof Slot ligger. Han besluttede i første omgang at udvide dette hus, men i 1874 ændrede han mening og lod det udvidede Königshäuschen rive ned for at påbegynde det nye slot. Dette blev opført i ny-rokokostil. Slottets arkitektur var stærkt inspireret af Versailles, skønt det var betydeligt mindre. Denne inspiration skyldes Ludwigs store beundring for Solkongen (Ludvig 14.), og solen, der også er et symbol på enevælde, findes adskillige steder på Linderhof. Et andet tydeligt eksempel på inspirationen er, at det største rum i slottet er soveværelset, hvilket refererer til, at Ludvig 14. holdt adskillige audienser i sit soveværelse. I modsætning til i Versailles vender Ludwig 2.'s soveværelse mod nord som symbol på, at han var mere aktiv om natten end om dagen; han fik derfor tilnavnet Mondkönig (Natkongen). Billedgalleri Eksterne henvisninger Linderhof Slots officielle hjemmeside (tysk) (engelsk)
Linderhof kastély

A Linderhof kastély (németül Schloss Linderhof) II. Lajos bajor király egyik kastélya, mely Dél-Bajorországban, az osztrák határ közelében található. Ez a legkisebb a három kastély közül, melyet a király magának építtetett. Az épület a historizáló neorokokó stílusban készült, több építési fázisban, 1870-1886 között. Az uralkodó által építtetett többi kastéllyal együtt 2025-ben felkerült az UNESCO világörökség listájára. Jegyzetek Irodalom Monika Bachmayer: Schloss Linderhof. Architektur, Interieur und Ambiente einer „Königlichen Villa“. München 1977 (München, Universität, Dissertation, 1977). Beate Goertz: Schloß Linderhof. Die Innenraumgestaltung der beiden Schlafzimmer. Wien 1996 (Wien, Universität, Diplom-Arbeit, 1996). Tobias Hoffmann: Schloß Linderhof. Eine Maison de Plaisance? Eine bautypologische Untersuchung (= Schriften aus dem Institut für Kunstgeschichte der Universität München. Bd. 72). tuduv-Verlags-Gesellschaft, München 1999, ISBN 3-88073-571-9 (Zugleich: München, Universität, Magisterarbeit). Peter O. Krückmann: Linderhof (= Prestel-Führer compact). Prestel, München u. a. 2000, ISBN 3-7913-2371-7. Rolf Linnenkamp: Die Schlösser und Projekte Ludwigs II. (= Heyne 7215 Heyne-Sachbuch). 2., verbesserte Auflage. Wilhelm Heyne, München 1986, ISBN 3-453-02269-6, S. 88–126. Christian Misniks, Jörg Plesse: Linderhof. Schloß und Park. Linderbichl, Oberammergau 2000, ISBN 3-934883-00-1. Jean Louis Schlim: Ludwig II. Traum und Technik. 2., veränderte und ergänzte Auflage. München-Verlag, München 2010, ISBN 978-3-937090-43-6. Elmar D. Schmid, Gerhard Hojer: Schloss Linderhof. Amtlicher Führer. 1. Auflage der Neufassung. Bayerische Verwaltung der staatlichen Schlösser, Gärten und Seen, München 2006, ISBN 3-932982-67-3. Marcus Spangenberg, Sacha Wiedenmann (Hrsg.): 1886. Bayern und die Schlösser König Ludwigs II. aus der Sicht von Hugues Krafft. = 1886. Louis II, ses Chateaux et la Bavière selon Hugues Krafft. Schnell & Steiner, Regensburg 2011, ISBN 978-3-7954-2470-1. További információk A Linderhofi kastély hivatalos oldala vonattal-termeszetesen.blog.hu - A Schloss Linderhof Linderhof Palace, Ludwig's favorite castle Archiválva 2021. június 14-i dátummal a Wayback Machine-ben Linderhof Palace Archiválva 2016. november 11-i dátummal a Wayback Machine-ben Photo Tour of Linderhof castle, more castle details. Linderhof tour review Fotógaléria Linderhofról
Pałac Linderhof

Pałac Linderhof – neobarokowy pałac w Niemczech, w regionie Oberammergau w południowo-zachodniej Bawarii. Jest jednym z trzech zamków króla Ludwika II, a przy tym jedynym, w którym władca mieszkał przez dłuższy czas. Pierwsze plany budowy pałacu powstały w 1869, budynek wznoszono zaś w latach 1874–1878. W odróżnieniu od pałacu Herrenchiemsee, Linderhof nie jest kopią istniejącej budowli. Został jedynie zainspirowany przez Petit Trianon w Wersalu oraz inne osiemnastowieczne budowle francuskie. Przed pałacem znajduje się sztuczny gejzer, który wytryskuje co 30 minut. W 2025 roku został umieszczony na liście światowego dziedzictwa UNESCO w ramach wpisu pod nazwą Pałace Ludwika II Bawarskiego: Neuschwanstein, Linderhof, Schachen i Herrenchiemsee. Zobacz też Herrenchiemsee Linderhof Neuschwanstein Przypisy Linki zewnętrzne Oficjalna strona zamku
Linderhof

Linderhof är ett slott i Tyskland, nära Oberammergau i sydvästra Bayern. Det är det minsta av tre slott som byggdes av kung Ludvig II av Bayern, även känd som den galne kung Ludwig. Byggnationen startade 1874 och var klar 1878. Det är det enda av kung Ludvigs slott som blev helt färdigställt och även det enda i vilket han bodde längre perioder av sitt liv. Slottet byggdes till i flera omgångar och den senaste tillbyggnaden var kung Ludvigs sovrum som byggdes ut 1885/1886. Ludwig II hann aldrig se det färdigställt före sin död. I slottsparken finns en slottsteater i en grotta. Elektriciteten alstrades av 24 dynamor i ett elverk 100 meter längre bort, ett av Bayerns första elverk. I teatern finns en kunglig sittplats i form av Loreleiklippan och en gyllene båt formad som en snäcka i vilken kungen kunde sitta och titta på skådespelen. Se även Königshaus am Schachen Neuschwanstein Herrenchiemsee Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Linderhof. Officiell webbplats till slottet Linderhof