NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Дахау (палац)

Палац Дахау (нім. Schloss Dachau) — колишня літня резиденції правителів Баварії Віттельсбахів у Дахау (Верхня Баварія). Історичний огляд Замок був зведений близько 1100 року для молодшої гілки дому Віттельсбахів. У 1182 році останній граф Дахау, Конрад III, помер, не залишивши нащадків. Наступним власником став герцог Оттон I Баварський. Замок був зруйнований між 1398 і 1403 роками. Вільгельм IV Баварський і його син Альбрехт V наказали збудувати палац у ренесансному стилі із садом на місці старого замку. Будівництво розпочалось за проєктом мюнхенських придворних архітекторів Генріха Шеттла і Вільгельма Еґкла у 1546 році і завершилось у 1577 році. Згодом палац став найулюбленішою резиденцією правителів Баварії. У 1715 році за правління Максиміліана II Емануїла Йозеф Еффнер перебудував палац у бароковий стиль. З чотирьох крил збереглось тільки південно-західне, решта було знесено на початку XIX століття за наказом короля Максиміліана I, оскільки будівля зазнала значних ушкоджень під час перебування тут наполеонівських військ. Опис Палац знаходиться у віданні Баварської адміністрації державних палаців адміністративного департаменту Баварії. Він відкритий для відвідувачів. Палац також використовується як місце для проведення концертів класичної музики. Головна визначна пам'ятка палацу — бенкетний зал з кесонною ренесансною стелею, розробленою і створеною між 1564 і 1566 роками Гансом Візройттером, яка була відновлена в 1977 році. Позаду палацу розплановані англійський ландшафтний парк, сад з альтанкою і липова алея. Див. також Замки Баварії Примітки Джерела Палац Дахау на сайті Баварської адміністрації державних палаців [Архівовано 20 квітня 2012 у Wayback Machine.] Віртуальний тур: всередині палацу [Архівовано 3 жовтня 2016 у Wayback Machine.] і навколо палацу [Архівовано 4 березня 2016 у Wayback Machine.] (потрібний Flash-Player) Палац Дахау в 3-D галереї Google
Замок Меспельбрунн

Замок Меспельбрунн (нем. Schloss Mespelbrunn) — средневековый замок на территории города Меспельбрунн, между Франкфуртом и Вюрцбургом. Построен в отдалённом месте долины реки Эльзава, в лесу Шпессарт. Один из наиболее посещаемых исторических объектов на воде в Германии, о котором часто упоминается в туристических путеводителях. Исторический обзор На месте современного замка находился жилой дом. Его владельцем был Эаманн Эхтер, вицедом, то есть управляющий имениями архиепископа Майнца Иоганна II фон Нассау в замке и городе Ашаффенбурге. 1 мая 1412 года курфюрст подарил «Место для Эспельборна» Эхтеру, который построил дом без укрепления в долине неподалёку от пруда. В то время Шпессарт был диким и девственным лесом, где прятались от бандитов и уничтоживших соседние регионы гуситов. В 1427 году Гаманн Эхтер, сын первого владельца, начал восстанавливать дом своего отца, укрепил замок стенами, башнями и рвом. Восстановление Последующие поколения владельцев превратили оборонительные сооружения в ренессансную усадьбу. Сегодняшний вид замка — результат реконструкции, сделанной между 1551 и 1569 годами Петром Эхтером Меспельбруннским и его женой Гертрудой Адельсхаймской. Самым известным из членов рода был Юлиус Эхтер фон Меспельбрунн, князь-епископ Вюрцбурга, который в 1576 году основал больницу в Вюрцбурге и в 1583 году повторно учредил Вюрцбургский университет. В 1648 году, последний член семьи, Мария Оттилия Эхтерин-Меспельбрунская, вышла замуж за Филиппа Людвига фон Ингельхайма, члена семьи баронов, которые впоследствии стали графами. С разрешения императора имя семьи Эхтер сохранено путём объединения имён графов Ингельхайм и Эхтер Меспельбрунских. Благодаря отдалённому расположению замок уцелел от разрушений в результате войн. Описание Главное здание замка построено на почти квадратном фундаменте на восточной стороне пруда. С северной, западной и южной сторон двор окружён двухэтажными домами. На северо-восточном и юго-западном углу к домам пристроены башни одинаковой высоты. Они украшены фронтонами на западной стороне. Главный вход находится на левой стороне южной здания. На западной стороне двор заканчивается двумя обрамлёнными переходами к воде и главной башней в центре, которая венчает замок. Современное состояние Сегодня замок принадлежит семье графов Ингельхайм, живущим в южном крыле замка. В 1957 году в замке снимались сцены из немецкого комедийного фильма Das Wirtshaus im Spessart («Харчевня в Шпессарте», 1958) по мотивам сказки Вильгельма Гауфа. В 1970-е годы была выпущена серия немецких почтовых марок «Крепости и замки», одна из которых была посвящена замку Меспельбрунн. Ссылки Официальный сайт
Меспельбрунський замок

Меспельбрунський замок (нім. Schloss Mespelbrunn) — середньовічний замок на території міста Меспельбрунн, між Франкфуртом і Вюрцбургом. Побудований у віддаленому місці долини річки Ельзава, у лісі Шпессарт. Один з найвідвідуваніших історичних об'єктів на воді в Німеччині, про який часто згадується в туристичних путівниках. Історичний огляд На місці сучасного замку знаходився невеликий будинок. Його власником був Гаманн Ехтер, віцедом, тобто керуючий маєтками архієпископа Майнцу Йоганна II фон Нассау в замку і місті Ашаффенбург. 1 травня 1412 року курфюрст дарував «Місце для Еспельборна» Ехтеру, який звів будинок без укріплення в долині неподалік від ставка. У той час Шпессарт був диким і незайманим лісом, де ховались бандити і гусити, які нищили довколішні райони. Проте у 1427 році Гаманн Ехтер, син першого власника, почав відновлювати будинок свого батька, укріпив замок мурами, вежами і ровом. Відновлення З часу будівництва залишилась тільки кругла вежа Берґфрід. Наступні покоління власників перетворили оборонні споруди на садибу, побудовану переважно в стилі доби Відродження. Сьогоднішній вигляд замку — результат реконструкції, зробленої між 1551 і 1569 роками Петром Ехтером Меспельбрунським і його дружиною Гертрудою Адельсгаймською. Найвідомішим з членів роду був Юліус Ехтер фон Меспельбрунн, князь-єпископ Вюрцбурга, який у 1576 році заснував Juliusspital, лікарню у Вюрцбурзі і в 1583 році повторно заснував Вюрцбурзький університет. У 1648 році, останній член сім'ї, Марія Оттілія, Ехтерін Меспельбрунська, вийшла заміж за Філіпа Людвіґа фон Інґельгайма, члена родини баронів, що згодом стали графами. З дозволу імператора ім'я сім'ї Ехтер було збережено шляхом об'єднання імен графів Інґельгайма та Ехтер Меспельбрунських. Через віддаленість свого розташування замок уцілів від руйнацій війни. Опис Головна будівля замку побудована на майже квадратному фундаменті на східній стороні ставка. З північної, західної та південної сторони подвір'я оточене двоповерховими будинками. На північно-східному і південно-західному куті вежі однакової висоти прибудовані до будинків. Вони прикрашені фронтонами на західній стороні. Головний вхід знаходиться на лівій стороні південної будівлі. На західній стороні подвір'я обмежується двома обрамленими переходами до води і головною вежею в центрі, яка увінчує замок. Сучасний стан Сьогодні Меспельбрунський замок належить родині графів Інґельгайм, які живуть у південному крилі замку. До 2006 року маєток належав графу Альбрехту фон Інґельгайму (1944–2006), місцевому політику. Успадкувала замок його старша дочка Марія-Антуанетта, графиня Інґельгайм, відома як Ехтерін фон Меспельбрунн, баронеса Ґейр фон Швеппенбург. З початку 1920-х років для огляду відкрито північне крило. У 1957 році у замку знімались сцени з німецького комедійного фільму Das Wirtshaus im Spessart (Трактир у Шпессарті, 1958) за мотивами казки Вільгельма Гауфа. У 1970-ті роки випущено серію німецьких поштових марок «Фортеці і замки», одну з яких присвячено Меспельбрунському замку. Див. також Замки Баварії Примітки Джерела Офіційний вебсайт замку Zur frühen Geschichte der Echter von Mespelbrunn
Château de Falkenstein (Pfronten)

Le château de Falkenstein (Burg Falkenstein en allemand, Castrum Pfronten en latin) est un château en ruines du haut Moyen Âge, dans les Alpes bavaroises, près de Pfronten, une commune située dans le sud de l'Allemagne. Le nom allemand signifie « château sur le rocher des faucons ». À 1 268 mètres d'altitude, c'est le château en ruines le plus élevé d'Allemagne. Le roi Louis II de Bavière avait acheté les ruines en 1883 et prévu de transformer le site en un magnifique château de conte de fée. Toutefois, les plans ont été abandonnés à sa mort en 1886 alors que le projet était en cours de réalisation. Articles connexes Les autres châteaux de Louis II de Bavière : Linderhof Schachen Neuschwanstein Hohenschwangau Herrenchiemsee Portail de la Bavière Portail des châteaux
Grad Falkenstein

Falkenstein je grad iz visokega srednjega veka, ki leži v bavarskih Alpah v bližini mesta Pfronten v južni Nemčiji. Grad je danes v ruševinah. Gre za najvišje ležečo grajsko ruševino v Nemčiji in stoji na 1268 m nad morsko gladino. Leta 1883 je ruševino kupil bavarski kralj Ludvik II. Bavarski in načrtoval ureditev v pravljični grad. Načrt zaradi kraljeve smrti leta 1886 ni bil nikoli izpeljan. Zgodovina Kamniti grad je bil kot vojaška postojanka zgrajen po naročilu tirolskega grofa okoli let 1270—1280 na tedanji tirolski meji. Zaradi visoke nadmorske višine je bila zgradba pozimi nenaseljena. Ime Falkenstein (sokolji kamen)so mu nadeli šele v 15. stoletju. V 17. stoletju je bil grad požgan. Leta 1803 je ozemlje pripadlo Bavarski. Leta 1883 ga je odkupil Ludvik II. ter ga želel preurediti v romantičen grad, podoben Neuschwansteinu. Leta 1885 je dal narediti vodovod in novo pot do gradu. Zaradi Ludvikove smrti nadaljnji načrti niso bili uresničeni. Kasneje so bila izpeljana le manjša sanacijska dela. Ludvikova zamisel Ludvik II. se je po nakupu ruševine posvetoval z več arhitekti, najprej s Christianom Jankom, ki je že bil oblikoval Neuschwanstein. Jank je prvotno predlagal zmernejše načrte za nov grad, kasneje pa si ga je zamislil kot visokogotski objekt. Georg Dollman je bil še istega leta zadolžen, da po Jankovih zamislih izdela arhitekturni načrt. Kasneje je nalogo, da izdela načrt, dobil Max Schultze, ki je Jankove zamisli preuredil v načrt za grad v slogu roparskih vitezov; naredil je tudi načrte za notranjščino gradu in za freske. V tem času sta bila urejena vodovod in dovoz do gradu. Leta 1885 je Schulze preklical svoje načrte. Za dokončanje načrtov za objekt sta bila izbrana Julius Hofmann in Eugen Drollinger, ki pa sta že slutila, da nikoli ne bo prišlo do uresničitve gradnje. Zatorej sta naredila spektakularne, a zelo nepraktične načrte. Po kraljevi smrti 1886 so vse načrte opustili. Do danes so ostale le ruševine.
Universitat de Ratisbona

La Universitat de Ratisbona (en alemany: Universität Regensburg) és una universitat pública d'investigació situada a la ciutat medieval de Ratisbona, a la regió alemanya de Baviera, una ciutat que figura a la llista del Patrimoni Mundial de la UNESCO. La universitat va ser fundada el 18 de juliol de 1962 pel Landtag o Parlament de Baviera com la quarta universitat de ple dret de Baviera. Després de la innovació el 1965, la universitat s'obrí oficialment als estudiants el 1967, i s'allotjaren inicialment les facultats de Dret i Ciències Empresarials i Filosofia. Durant el semestre d'estiu de 1968 es va crear la facultat de teologia. Actualment, la Universitat de Ratisbona acull onze facultats. La universitat participa activament en el Programa Sòcrates de la Unió Europea i en diversos programes 'Tempus'. L'acadèmic més famós, el papa Benet XVI, hi va exercir de professor fins al 1977 i mantingué formalment la seva càtedra de teologia. Referències
Université de Ratisbonne

L'université de Ratisbonne (en allemand : Universität Regensburg) est une université publique allemande située à Ratisbonne, en Bavière (Allemagne) Histoire L'université de Ratisbonne fut fondée le 18 juillet 1962. Ce fut la quatrième université de l'État de Bavière et la première fondée après la Seconde Guerre mondiale. L'enseignement a débuté le 6 novembre 1967. Facultés Depuis la création de la faculté d'informatique et de sciences des données en 2020, l'université de Ratisbonne comprend douze facultés dont quelques-unes sont composées de plusieurs instituts: Faculté de théologie catholique Faculté de droit Faculté des sciences économiques Faculté de médecine Faculté d'informatique et de sciences des données Faculté de philosophie et de sciences d'art, d'histoire et sociales Faculté des sciences humaines Faculté de philologie, de littérature et des sciences culturelles Institut d'études anglaises et américaines Institut de langue et littérature allemandes Institut de l'information et des médias, de la langue et de la culture Institut de philologie classique Institut de romanistique Institut de slavistique Faculté de mathématique Faculté de physique Faculté de biologie et de médecine préclinique Faculté de chimie et de pharmacie Personnalités liées à l'université Professeurs Étudiants Notes et références Liens externes Sites officiels : (de) www.uni-regensburg.de et (en) www.uni-regensburg.de/en Archives conservées par : Universitätsarchiv Regensburg Ressources relatives à la recherche : Classement académique des universités mondiales CrossRef Horizon 2020 U-Multirank Portail des universités Portail de la Bavière
Uniwersytet w Ratyzbonie

Uniwersytet w Ratyzbonie (niem. Universität Regensburg) – niemiecka uczelnia publiczna z siedzibą w Ratyzbonie. Uczelnia została utworzona w 1962, a działalność dydaktyczną rozpoczęła w 1967 roku. Jest autonomiczną instytucją, wspomaganą finansowo przez rząd Bawarii. Struktura organizacyjna W skład uczelni wchodzą następujące jednostki organizacyjne: Wydział Biologii i Medycyny Preklinicznej Wydział Biznesu, Ekonomii i Zarządzania Systemami Informatycznymi Wydział Teologii Katolickiej Wydział Chemii i Farmacji Wydział Filologii, Literatury i Kultury Wydział Prawa Wydział Matematyki Wydział Medycyny Wydział Stomatologii Wydział Filozofii, Historii Sztuki i Nauk Humnistycznych Wydział Fizyki Wydział Psychologii, Edukacji i Nauk o Sporcie. Przypisy
Universidade de Ratisbona

A Universidade de Ratisbona (em alemão Universität Regensburg) é uma instituição de ensino superior alemã localizada na cidade de Ratisbona, na Baviera. A Universidade possui em torno de 18.575 estudantes matriculados no semestre de inverno de 2010/11. A universidade foi fundada em 18 de julho de 1962 pelo parlamento bávaro, depois de séculos de espera. A primeira iniciativa de criar uma universidade em Ratisbona remonta ao ano 1487, quando foi enviado um pedido do consistório municipal para o Papa da época. Todavia, as tentativas falharam por razões econômicas e a instituição só foi fundada após a Segunda Guerra Mundial. O mais célebre professor da universidade foi Joseph Ratzinger, Papa Benedito XVI, que lecionou na instituição de 1969 até ser feito cardeal e arcebispo de Munique em 1977. O jogo de computador Tibia foi criado por 4 alunos como um projeto estudantil desta universidade. Faculdades A Universidade possui onze faculdades: Teologia Católica Ciência do Direito Ciências econômicas Medicina Filosofia, Ciências da Arte e da Sociedade Psicologia, Pedagogia e Ciências do Esporte Ciências da Cultura, da Linguagem e da Literatura Matemática Física Biologia Química e Farmácia Referências Ligações Externas Página oficial (em alemão) (em inglês)
Versöhnungskirche (München)

Die Versöhnungskirche ist eine evangelisch-lutherische Kirche in der Hugo-Wolf-Straße 18 in München-Harthof, westlich des Harthofangers. Sie ist ein Ort des Kulturgeschichtspfads München. Geschichte Das Bevölkerungszuwachstum im Norden Münchens in den 1950er Jahren machte den Bau einer neuen Kirche notwendig. Dafür erwarb 1953 die evangelische Kirche ein Grundstück in der Hugo-Wolf-Straße. Franz Gürtner entwarf das Gebäude. Am 18. September 1956 fand die Grundsteinlegung statt. Die Einweihung der Kirche durch den Kreisdekan Arnold Schabert war am 30. Juni 1957. Sie wurde nach der Jahreslosung von 1956 „Versöhnungskirche“ genannt. Am 8. März 1960 wurde die Gemeinde zur selbstständigen Gemeinde erhoben. Am 14. Oktober 1962 wurden die inzwischen errichteten Gebäude für einen Kindergarten mit Kinderhort und für einen Gemeindesaal eingeweiht. Der Kinderhort konnte 100 Kinder aufnehmen. 1974 entstand eine Altenpflegestation in der Gemeinde, die sich später zur Sozialstation (besser: Diakoniestation) Harthof-Freimann entwickelte. Ebenfalls 1974 wurde eine Heilpädagogische Tagesstätte (HPT) ins Leben gerufen, die bis zur Fertigstellung der Gebäude auf dem eigenen Grundstück in der Rathenaustraße arbeitete. Beschreibung und Ausstattung Franz Gürtner gestaltete das Innere der geosteten Kirche durchwegs nach dem Leitmotto „Versöhnung“. Reinhold Fritz, ein Künstler aus Schwabing schuf die Portalinschrift und das Altarkreuz. Der Taufstein, ein Messingbecken auf einem achteckigen Block geht auch auf Franz Gürtner zurück. Das Westfenster ist in Erinnerung an die Trinität dreigeteilt. Die Buntglasscheiben in pfingstlichen Farben wie auch das Fenster in der Sakristei wurden von Reinhold Fritz gestaltet. Orgel Die Orgel wurde 1961 von Orgelbau Schmid erbaut. Das rein mechanische Schleifladeninstrument verfügt über zehn Register, verteilt auf zwei Manualen und Pedal. Die Disposition lautet: Koppeln: II/I, I/P, II/P Glocken Die drei Glocken wurden 1954 von Karl Czudnochowsky in Erding gegossen. Weblinks Internetpräsenz der Versöhnungskirche München Einzelnachweise
Pertrichhof

Der Pertrichhof in Petershausen, einer Gemeinde im oberbayerischen Landkreis Dachau, wurde um 1700 errichtet. Das ehemalige Gasthaus am Marktplatz 1, an der Kreuzung der beiden Hauptverkehrsverbindungen in Petershausen, ist ein geschütztes Baudenkmal. Das zweigeschossige Gebäude mit geschweiften Giebeln, Pilastergliederung und Gesimsen besitzt ein Rundbogenportal, das von Pilastern gerahmt und von einem Sprenggiebel bekrönt wird. Das Barockbauwerk wurde in den letzten Jahren renoviert und wird als Sparkassenfiliale genutzt. Literatur Wilhelm Neu, Volker Liedke: Oberbayern. Hrsg.: Michael Petzet, Bayerisches Landesamt für Denkmalpflege (= Denkmäler in Bayern. Band I.2). Oldenbourg, München 1986, ISBN 3-486-52392-9. Weblinks Tag der offenen Tür im Pertrichhof in www.kurier-dachau.de vom 11. Dezember 2009
Maxensruh-Kapelle (Immenstadt)

Die Maxensruh-Kapelle St. Antonius von Padua und St. Hubertus von Lüttich befindet sich auf dem Gelände des ehemaligen Landsitzes „Maxens Ruhe“ am nordwestlichen Ortseingang von Immenstadt im Allgäu. Beschreibung und Geschichte An der Konstanzer Ach betrieb das Kloster Ottobeuren vor seiner Auflösung im Zuge der Säkularisation von 1802 seit 1755 eine Wachsbleiche. Im Jahr 1825 ließ der damalige Eigentümer Graf Maximilian (* 1757; † 1831) aus der Familie von Königsegg-Rothenfels nach seiner Tätigkeit als Domkapitular zu Köln, Straßburg und Konstanz auf seinem Grundstück eine Villa mit Park und Garten anlegen. Maximilian war ein Bruder des 1804 verstorbenen letzten in Immenstadt regierenden Grafen Fidel. Die Anlage war für Besucher zugänglich und erhielt im Volksmund den Namen „Maxens Ruhe“. Zu den Sehenswürdigkeiten zählte ein hölzernes mit einem künstlichen Einsiedler besetztes Klausnerhäuschen. Es sollte an Bruder Servulus Helchenberg, den letzten Eremiten Immenstadts, erinnern, der 1806 ins Kapuzinerkloster aufgenommen und dort versorgt wurde, bis er 1811 im Alter von 86 Jahren starb. In der Verkaufsanzeige von Maxensruh aus dem Jahre 1832 wird neben der Gartenanlage mit Pavillon und Gewächshaus und einem chinesischen Gebäude mit passender Umgebung auch eine Eremitage mit besonderem Garten und einer Kapelle aufgeführt. 1854 wurde Graf Ludwig von Rechberg und Rothenlöwen (* 1814; † 1888) Miteigentümer des inzwischen zweckentfremdeten Landsitzes. Er war der Onkel des bekannteren Otto von Rechberg und brachte es zum bayerischen General. 1865 wurde Graf Ludwig Generaladjutant des Königs Ludwig II. von Bayern und 1866 mit 52 Jahren Gouverneur der Bundesfestung Mainz. Im Alpenraum hatte er sich um die Wiederbelebung des adligen Jagdwesens und insbesondere um Aufzucht und Schutz des Wildbestandes verdient gemacht. Auf der Maxensruh ließ er 1855/56 die Kapelle im neugotischen Stil umgestalten und sie neben dem Heiligen Antonius von Padua auch zu Ehren des Hubertus von Lüttich weihen. Die Kapelle erhielt 1939 ein neues, von J. Schulte gemaltes Altarbild. Grundlegende Sanierungsmaßnahmen in den Jahren 1979 und 1983 bewahrten das Gebäude vor dem Verfall. Es ist in der Liste der geschützten Baudenkmäler von Immenstadt im Allgäu unter Maxensruhe aufgeführt. Literatur Rudolf Vogel: Immenstadt im Allgäu. Landschaft, Geschichte, Gesellschaft, Wirtschaft, kulturelles und religiöses Leben im Lauf des Jahrhunderts. Verlag J. Eberl, Immenstadt im Allgäu 1996, ISBN 3-920269-00-4, Christliche Kirchen – Kapelle in der „Maxensruhe“, S. 416, 528 (Stadtchronik des ehemaligen Stadtarchivars.). Weblinks Maxensruh-Kapelle, in: Kirchen & Kapellen in Immenstadt. In: katholische-kirche-immenstadt.de. Pfarreiengemeinschaft Immenstadt; abgerufen am 8. November 2024 Einzelnachweise
St. Gertrud (München)

St. Gertrud ist eine römisch-katholische Kirche an der Weyprechtstraße 75 am Münchner Harthof, östlich des Harthofangers. Sie ist ein Ort des Kulturgeschichtspfads München. Patronin der Kirche ist Gertrud von Helfta. Geschichte Nach dem Zweiten Weltkrieg verzeichnete München und damit auch die Gegend am Harthof eine deutliche Zunahme der Einwohnerschaft, in kurzer Zeit stieg sie dort auf über 10.000 Personen an. Damit gab es ausreichend Grund, eine neue Kirche zu errichten. 1956 wurde mit dem Bau begonnen, die Grundsteinlegung erfolgte am Pfingstmontag 1956. Bereits am 11. November des gleichen Jahres konnte die Kirche von Joseph Kardinal Wendel geweiht werden. 1963 wurde die bisherige Kuratie St. Gertrud zur selbständigen Pfarrei erhoben. 1964 entstanden Pfarrzentrum und Pfarrkindergarten. 1978 wurde die Kirche renoviert. Dabei wurde der vordere Altarraum zur Werktagskirche umgestaltet. Im September 2000 haben polnische Dominikanerpatres vom Kloster St. Albert in Freimann die Seelsorge in St. Gertrud übernommen. Eine nahezu baugleiche Kirche befindet sich in Deggendorf (St. Martin). Ausstattung An der Außenfassade über dem Hauptportal befindet sich ein Fresko von Karl Manninger. Es zeigt die „Werke seiner Barmherzigkeit“ zu beiden Seiten einer Dreifaltigkeitsdarstellung in der Art eines Gnadenstuhls. Im Innenraum der Kirche fällt ein großes Metallkreuz über dem Zelebrationsaltar auf, das der Künstler J. Dumanski für den Eucharistischen Weltkongresses, der 1960 in München stattfand, geschaffen hatte. 1979 wurde auf der Empore im hinteren Teil der Kirche durch die Manufaktur Gebr. Späth Orgelbau eine neue Orgel mit 26 Registern auf zwei Manualen und Pedal errichtet. Die 1722 Orgelpfeifen sind in einem schlichten rechteckigen Orgelgehäuse untergebracht, der Prospekt zeigt eine unregelmäßige Anordnung von Pfeifen unterschiedlicher Höhe. Dieses Instrument ersetzte eine Kleinorgel op. 2087 der Firma Steinmeyer aus dem Jahr 1964, welche jetzt als Chororgel in St. Joseph erhalten ist. Ein kleines Orgelpositiv von Steinmeyer aus dem Jahr 1965 (Opus 2111) mit vier Registern (Gedeckt 8', Rohrflöte 4', Prinzipal 2', Scharff 2f 2/3') steht in der Werktagskirche, die im Chor eingerichtet wurde. Im 40 Meter hohen Kirchturm befindet sich ein vierstimmiges Glockengeläut aus Bronze der Glockengießerei Bachert aus dem Jahr 1958. Weblinks Eigene Webpräsenz Einzelnachweise
Pfarrhaus (Kreuzholzhausen)

Das Pfarrhaus in Kreuzholzhausen, einem Gemeindeteil von Bergkirchen im oberbayerischen Landkreis Dachau, wurde 1912 errichtet. Das ehemalige katholische Pfarrhaus mit der Adresse Am Kirchberg 2, südlich der Pfarr- und Wallfahrtskirche Heilig Kreuz, ist ein geschütztes Baudenkmal. Der zweigeschossige Bau mit Satteldach und Eckerker besitzt drei zu zwei Fensterachsen. Literatur Wilhelm Neu, Volker Liedke: Oberbayern. Hrsg.: Michael Petzet, Bayerisches Landesamt für Denkmalpflege (= Denkmäler in Bayern. Band I.2). Oldenbourg, München 1986, ISBN 3-486-52392-9. Weblinks Hans Schertl: Kirchen und Kapellen im Dachauer Land