Opatství aux Dames (Caen)

Opatství Žen v Caen (francouzsky Abbaye aux Dames), respektive klášterní kostel Nejsvětější Trojice v Caen (Abbaye de la Sainte-Trinité de Caen), je historický rozsáhlý komplex bývalého ženského benediktinského kláštera, který byl založen v průběhu 11. století. Tento mimořádný sakrální monument se tyčí na území města Caen v departementu Calvados v Normandie). Jedná se o jedno ze dvou obřích caenských opatství, které kolem roku 1060 založil normanský vévoda Vilém I. Dobyvatel (tehdy zvaný „Bastard“) jako přímou slohovou a duchovní protiváhu k paralelně budovanému opatství Mužů. Zdejší klášterní kostel Nejsvětější Trojice v sobě již od roku 1083 intaktně ukrývá drahocennou rodovou hrobku a mauzoleum královny Matyldy Flanderské, oddané manželky krále Viléma Dobyvatele. Celý velkolepý areál opatství Žen, který v současnosti slouží jako oficiální reprezentativní sídlo Regionální rady Normandie (Conseil régional de Normandie) požívá od roku 1840 nejvyšší státní památkové ochrany (Monument historique): Dějiny V moderní uměleckohistorické literatuře jsou pevně etablovány dva hlavní navazující důvody, které tehdejšího panovníka k velkolepému založení ženského kláštera vedly. První linie výkladu na stavbu nahlíží skrze hlubokou středověkou křesťanskou mystiku a spatřuje v ní monumentální dílo expiace (teologického odčinění) a kajícnosti za hříchy, kterých se panovnický pár Viléma Dobyvatele a Matyldy Flanderské vědomě dopustil; druhá, modernější linie výkladu v ní spatřuje prvořadý, chladně kalkulovaný státnický a geopolitický akt. V letech 1050 nebo 1051 pojal normanský vévoda Vilém za manželku Matyldu, vznešenou dceru vlivného flámského hraběte Balduina V. Flanderského. Jejich manželský svazek byl však tehdejším papežem Lvem IX. přísně církevně zakázán a zablokován, přičemž jako formální záminka posloužily obavy z pokrevního příbuzenství obou novomanželů. (Tento příbuzenský vztah se odvíjel od společného předka, normanského vévody Richarda II. Otec nevěsty, flámský hrabě Balduin V., byl vnukem Richarda II. skrze svou matku Eleonoru Normanskou. Stejně tak sám vévoda Vilém byl vnukem Richarda II., neboť jeho otec Robert I. Nádherný byl synem tohoto panovníka a zároveň přímým bratrem Eleonory Normanské). Vilém a Matylda tak z genealogického hlediska byli vlastními bratranci z druhého kolena. Moderní historický výzkum však jednoznačně dokazuje, že Svatá stolice se ve skutečnosti obávala přílišného mocenského a vojenského spojenectví Flander a Normandie, které by mohlo přímo ohrozit papežská panství v Itálii, na jejichž hranice v téže době agresivně vpadli normanští žoldnéři a rytíři rodu Hauteville. Podle soudobých předních kronikářů Milona Crespina a Orderica Vitalise uvalil nejvyšší pontifik na vévodský pár dokonce přísnou diecézní exkomunikaci (církevní klatbu). Jako přímé vykoupení z tohoto trestu a protihodnotu za udělení plného papežského prominutí (právního dispenzu) ze strany nového papeže Mikuláše II. se panovníci zavázali kolem let 1059–1060 vybudovat v Caen na vlastní náklad dvě samostatná benediktinská opatství: klášter aux Hommes zasvěcený svatému Štěpánovi a klášter aux Dammes zasvěcený Nejsvětější Trojici. Mimo tento romantický zakládací narativ (ve skutečnosti se totiž nejednalo o velkou exkomunikaci a pokrevní blízkost obou manželů byla z hlediska tehdejšího práva zanedbatelná) existovaly hluboké vnitřní politické důvody. Vilém, baronskou opozicí hanlivě titulovaný jako Bastard, musel celou první polovinu své samostatné vlády strávit v sedle v krvavých bitvách se vzpurnými normanskými barony. Cíleně se proto snažil demonstrovat a upevnit svou vévodskou autoritu nad oblastí Dolní Normandie, která byla historicky hlavním epicentrem veškerých protivévodských rebélií a povstání. Tento proces pacifikace země se opíral nejen o vytyčení mohutných kamenných hradů, ale zcela v souladu s osvědčeným normanským schématem uplatňovaným již od 10. století také o masivní zakládání nových, bohatých klášterů. Ty fungovaly jako dynamické urbanizační póly uvnitř bouřlivě rostoucího městského organismu a pomáhaly ustavit pevnou církevní správu v Dolní Normandii. Vévoda se rozhodl radikálně zahustit síť mnišských center v tomto regionu, která byla do té doby podstatně řidší než v údolí řeky Seiny, které měli dřívější normanští vévodové plně pod kontrolou. V rámci této státní strategie získala obě caenská opatství naprosto exkluzivní postavení. Ze všech osmnácti velkých klášterů, které byly v zemi během Vilémovy dlouhé vlády nově vztyčeny, byly totiž pouze tyto dva domy založeny z přímého osobního podnětu a na osobní náklad samotného panovníka; všechna ostatní převorství zakládali lokální feudální páni a vévoda nad nimi přebíral ochranu až druhotně. Geopolitický a dynastický význam Založení opatství Mužů a opatství Žen bylo součástí širšího geopolitického plánu, jehož cílem bylo přetvořit Caen v bezpečné a reprezentativní administrativní centrum, které by leželo podstatně blíže případným ohniskům vzpour než historická metropole Rouen, situovaná v příliš klidné, východní části věvodství. Přesné staveniště pro obě opatství bylo navíc inženýry vizionářsky vybráno v přímé vazbě na celkový fortifikační plán města – obě opevněná mnišská sídla, situovaná na protilehlých koncích města, měla v případě obležení plnit roli předsunutých obranných bašt, které by strategicky kryly a podporovaly ústřední caenský královský hrad. Tím, že si oba panovníci zvolili tato nová opatství za místa svého posledního odpočinku – královna Matylda byla pochována v roce 1083 v opatství Žen a sám král Vilém Dobyvatel v roce 1087 v opatství Mužů –, trvale zafixovali pozornost celé normansko-anglické královské dynastie k tomuto městu. Caen se tak z původního chaoticky rostoucího velkého tržního městečka definitivně proměnilo v oficiální druhé hlavní město celé Normandie. Vilémovi přímí potomci pak toto exkluzivní pouto s dynastií dál posilovali; král Vilém II. Ryšavý učinil zcela výjimečný krok, když po smrti svých rodičů slavnostně deponoval drahocenné královské korunovační klenoty, koruny a panovnická žezla přímo do pokladnic obou těchto caenských opatství, kde oba monarchové odpočívali. Vývoj od středověku do vypuknutí revoluce Románská výstavba a slavnostní oblace (11. a 12. století) Stavební práce na klášterním kostele opatství Žen byly zahájeny v roce 1062 a celá monumentální románská stavba byla definitivně dokončena k roku 1130. Goticko-románská huť postupovala podle klasického schématu – stavbu započala vyzděním polygonálního východního závěru (chevetu) v 11. století a následně v průběhu prací stabilizovala konstrukci dodatečným vnějším osazením menších, staticky pokročilých předsunutých opěrných oblouků. Dne 18. června 1066 se v interiéru ještě rozestavěného chrámu odehrála první velká slavnostní konsekrace kostela Nejsvětější Trojice. Tato církevní ceremonie byla záměrně perfektně načasována, neboť se přesně kryla s klíčovým generálním sněmem normanských baronů, prelátů a vysoké aristokracie, kteří se na jaře roku 1066 hromadně sjeli do Caenu, aby pod Vilémovým vedením finálně naplánovali a logisticky zorganizovali vojenskou invazi do Anglie. Vévoda Vilém a jeho choť Matylda u této slavnostní příležitosti obdarovali klášter obrovským souborem pozemkových lén a drahocenných zlatnických parament. Panovnický pár šel v rituální demonstraci oddanosti církvi tak daleko, že během liturgie odevzdal svou teprve pětiletou dceru Cecilii Normandskou řeholní komunitě jakožto dětskou oblátu (zasvěcenou pannu), která v klášteře prožila celý zbytek života a později se stala zdejší vlivnou abatyší. V roce 1083 v Caen královna Matylda Flanderská náhle zemřela. Její tělo bylo pietně přeneseno do chrámu Nejsvětější Trojice a její majestátní mramorový triumfální náhrobek (mauzoleum) se v samotném geometrickém středu hlavního kněžiště (mnišského chóru) kostela trvale nachází dodnes. Barokní obnova mauristy a stavební torzo (17. a 18. století) V průběhu 17. století prošlo vnitřní fungování kláštera zásadní duchovní transformací. Tehdejší energická abatyše Laurence de Budos pevnou rukou prosadila radikální vnitřní reformu, vykořenila světské manýry sester a nekompromisně přinutila celou řeholní komunitu k absolutnímu a přísnému dodržování původní asketické řehole svatého Benedikta. V následném 18. století bylo rozhodnuto zchátralé středověké konventní budovy kompletně strhnout a od základu nově vybudovat v monumentálním klasicistním barokním slohu. Celkovým vypracováním tesařských a zednických plánů byl vizionářsky pověřen slavný mnich-architekt Guillaume de La Tremblaye – tedy tentýž nadaný mistr, který souběžně řídil gigantickou přestavbu sesterského caenského opatství Mužů, což oběma areálům zajistilo jedinečnou slohovou a materiální unifikaci. Velkolepé výkopové práce byly slavnostně zahájeny v roce 1702, nicméně v roce 1737 musely být stavební stroje a lešení na staveništi kompletně zmrazeny a práce zastaveny, neboť klášterní pokladna již nedisponovala dostatečnými finančními prostředky. Teprve díky přímému zásahu a masivní finanční dotaci ze strany francouzského krále mohlo být staveniště v roce 1767 úspěšně obnoveno. V tomtéž 18. století byla rovněž snesena původní staticky nestabilní románská klenba hlavní lodi a nahrazena novou goticko-barokní strukturou. V předvečer vypuknutí Francouzské revoluce se ženský klášter nacházel v naprosto excelentní, bohaté a stabilní hospodářské situaci. Dravý výbuch revolučních událostí roku 1789 však veškeré další práce na staveništi s konečnou platností zlikvidoval, čímž monumentální kvadratura křížové chodby již nestihla být nikdy dokončena a zůstala trvalým architektonickým torzem. Novodobé osudy od Francouzské revoluce po současnost Během bouřlivých událostí za Francouzské revoluce postihlo ženskou komunitu nekompromisní vyhnání; benediktinské mnišky byly ze svého staletého monasteria revoluční mocí definitivně vyhnány v průběhu roku 1791. Po uklidnění situace a v období politické Bourbonovské Restaurace byl v roce 1823 opuštěný konventní areál státem oficiálně přeměněn na hlavní městskou nemocnici v Caen – slavný špitál Hôtel-Dieu. Do jeho vnitřních prostor byly pro zajištění specializované ošetřovatelské a lékařské péče nově uvedeny přísné řeholní kanovnice svatého Augustina (augustiniánky). Celý rozsáhlý palácový komplex byl posléze transformován na chudobinec a starobinec svatého Ludvíka (hospice Saint-Louis); augustiniánské sestry v tomto náročném špitálním a charitativním provozu uvnitř areálu obětavě setrvaly bez přerušení až do roku 1983. Významné stavební a památkové rekonstrukce postihly sakrální okruh chrámu v průběhu druhé poloviny 19. století. V roce 1865 prošla radikální a hloubkovou stavební obnovou monumentální hlavní loď bývalého klášterního kostela. Ta byla totiž po ztrátě řeholní funkce nově vyčleněna pro potřeby místní farní správy a stala se řádným farním kostelem celého městského obvodu, a to pod novým církevním zasvěcením svatému Jiljí (Saint-Gilles). V tomtéž 19. století přistoupila vládní stavební huť k radikálnímu kroku a kompletně od základu nově kamenicky vyzdila a přezdila celé západní průčelí (fasádu) včetně obou monumentálních průčelních věží v historizujícím románském duchu. V památném červnu roku 1944, během slavného vylodění Spojenců v Normandii a následné apokalyptické bitvy o Caen, postihl celý sakrální areál mimořádný historický zázrak. Zatímco okolní městské čtvrti a celé historické jádro byly kobercovým spojeneckým bombardováním proměněny v hromady suti, klášterní kostel Nejsvětější Trojice i přilehlé maurinské paláce zůstaly masivních přímých zásahů z letectva ušetřeny a vyvázly s relativně minimálním poškozením. Závěrečná velká památková obnova, zaměřená na purifikaci a restaurování románských omítek v interiéru chrámu, úspěšně proběhla v letech 1990 až 1993. Správní centrum a sídlo regionální rady Po kompletním odstěhování zdravotnických provozů se uvolněný historický klenot proměnil v politické a administrativní srdce celé Normandie. Mezi lety 1986 a 2015 sloužily luxusní barokní interiéry konventu jako oficiální reprezentativní sídlo a generální sekretariát Regionální rady Dolní Normandie (Conseil régional de Basse-Normandie). V souvislosti s velkou státní územně-správní reformou Francie a na základě zákona o sloučení francouzských krajů se v lednu 2016 dosavadní Horní a Dolní Normandie propojily v jeden silný územní celek. Od tohoto dějinného momentu je celé bývalé opatství Žen v Caen oficiálním ústředním sídlem a parlamentním palácem nově sjednocené Regionální rady Normandie (Conseil régional de Normandie). Popis Architektonická kompozice a exteriér chrámu Klášterní kostel Nejsvětější Trojice vykazuje v porovnání se svým slavným caenským protipólem – monumentálním kostelem svatého Štěpána v opatství Mužů – o něco skromnější prostorové rozměry. Celková půdorysná zastavěná plocha chrámu činí 1 594 m²; budova dosahuje délky 80 metrů, šířka trojlodní hlavní lodi činí 19 metrů a rozpětí příčné lodi mezi oběma rameny transeptu dosahuje 32 metrů. Přestože je podélný korpus lodi Nejsvětější Trojice celkově kratší, užší a nižší než u jejího věhlasného souseda, vyniká v interiéru i exteriéru podstatně bohatším, propracovanějším a rafinovanějším sochařským a kamenickým dekorem. Západní průčelí a věžový systém Západní fasáda chrámu nedisponuje takovou přísnou strohostí, puristickou čistotou a tektonickou silou jako průčelí u kostela svatého Štěpána. Nicméně od základu plně dodržuje a rozvíjí totožný převratný princip goticko-románského harmonického průčelí, kde dvojice mohutných hranolových věží pevně a zrcadlově symetricky svírá přímočarou fasádu hlavní lodi. Čtyři masivní, odstupňované opěrné pilíře rytmicky rozložené po fasádě vertikálně prořezávají průčelí a tvoří statickou základnu obou věží. Konstrukční a dekorativní členění věží je vyvedeno v několika navazujících výškových patrech (etážích): přízemní patro: dominuje mu vysoký, hluboce zapuštěný ústupkový vstupní portál; druhé patro: je prořezáno pouze jedním menším, přísným půlkruhovým románským oknem bez jakékoli profilace či lišt; třetí patro: oživuje trojice elegantních slepých arkád, jejichž bohatě profilované oblouky (archivolty) spočívají na štíhlých nosných sloupcích; čtvrté patro: kryje souvislá řada úzkých, mimořádně štíhlých a vznosných prořezávaných gotických arkatur s bohatým kamenickým dekorem. Celou tuto vertikální gradaci obou románských věží poněkoli neorganicky a architektonicky cizorodě uzavírá novověký pás kruhových volských ok, tesané figurální chrliče a konečně masivní klasicistní kuželková balustráda, která zde byla osazena v průběhu 18. století. Ústřední část fasády lodi je nad hlavním portálem ve svém druhém patře prořezána trojicí širokých goticko-románských oken a její třetí patro rytmizuje řada slepých arkád, které uprostřed osově svírají dvě bohatě profilovaná okna. Celou tuto středovou kompozici na samotném vrcholu velkolepě zastřešuje a korunuje strmý, bohatě dekorovaný trojúhelníkový štít. Jednotlivá výšková patra fasády jsou od sebe horizontálně vizuálně oddělena a opticky propojena průběžnými profilovanými římsami (kordony). Geoffroy-Dechaumův tympanon a slavný památkářský spor Hlavní vstupní portál chrámu byl v průběhu velkých rekonstrukcí v 19. století radikálně proměněn osazením nového sochaného tympanonu. V roce 1859 uvolnilo ministerstvo kultury obrovské finanční prostředky a zakázku na zhotovení basreliéfu o impozantních rozměrech 3,87 × 1,95 metru svěřilo přednímu francouzskému sochaři Adolphu-Victoru Geoffroy-Dechaumovi. Umělec pro portál vytvořil teologicky mimořádně komplexní výjev – zpodobnil zde tzv. triandrickou kristomorfní Nejsvětější Trojici (unikátní dogmatické zobrazení Nejsvětější Trojice v podobě tří samostatných sedících postav, z nichž každá má identické fyzické rysy a tvář Ježíše Krista), kterou v rozích obklopují symboly čtyř evangelistů (tetramorf). Monumentální kamenosochařské dílo bylo úspěšně dokončeno kolem roku 1862. Nicméně v roce 1866 vyvolal basreliéf obrovský skandál – sídelní bayeuxský biskup oficiálně a naléhavě požádal ministerstvo o okamžité stržení a fyzickou demolici celého tympanonu. Prelát argumentoval přísným dogmatickým faktem, že zobrazování Nejsvětější Trojice v podobě tří lidských postav bylo papežskou kurií a dekrety katolické církve již dříve striktně zakázáno a prohlášeno za teologicky nepřípustné. Do celého sporu však nekompromisně zasáhla státní komise pro historické památky (Commission des monuments historiques), která se církevnímu tlaku vzepřela a rozhodla dílo na fasádě trvale ponechat. V oficiálním, mezinárodně proslulém protokolu z tohoto zasedání, který osobně stylizoval a sepsal slavný architekt Eugène Viollet-le-Duc, komise toto rozhodnutí odvážně zdůvodnila přísně vědeckými a sekulárními argumenty památkové péče: (Pokud se přistupuje k restaurování starobylého středověkého monumentu, ať již náboženského či profánního charakteru, úkolem restaurátora je výhradně adoptovat a v úplnosti rehabilitovat ten umělecký styl a dekorativní systém, který byl legitimně uznáván v dějinné epoše, jejíž architekturu zrovna rekonstruujeme a zachraňujeme. Státní vědecká komise nemá v žádném případě za povinnost dotazovat se či zkoumat, zda soudobé duchovní duchovenstvo v pozdějších staletích některé tyto historické ikonografické projevy a reprezentace dogmaticky odsoudilo, či nikoli, pokud tyto projevy plně odpovídaly historickým zvyklostem a umění doby, kterou chceme v památce trvale zrcadlit a perpetuovat). Díky tomuto zásahu zakladatelů moderní památkové péče byl Geoffroy-Dechaumův unikátní tympanon před církevním zničením definitivně zachráněn. Interiér a vnitřní architektura chrámu Ústřední loď kostela lemují mohutné románské polokruhové arkády, nad nimiž se zvedá pás empor (tribun). Tyto tribuny jsou v interiéru pročleněny výhradně nízkými slepými arkádami, které plní důležitou statickou funkci, neboť slouží jako pevná opora pro patky a náběžní štíty hlavní klenby. Právě zastropení tohoto prostoru představuje naprosto epochální milník v dějinách evropského stavitelství – jedná se o vůbec nejstarší doloženou křížovou žebrovou klenbu vybudovanou na území celé Normandie, dokončenou kamenickými mistry k roku 1130. Příčná loď (transept) v samotném geografickém i liturgickém středu chrámu v místě křížení lodí integruje hlavní obětní stůl (oltář). Obě ramena transeptu vykazují odlišný slohový vývoj: Severní rameno příčné lodi: uchovalo si čistou románskou podobu a otevírá se do polokruhové postranní kaple, v topografii chrámu zasvěcené jako kaple Nejsvětější svátosti, v jejímž čele je osazen drahocenný tabernákl (svatostánek); Jižní rameno příčné lodi: vykazuje mladší stavební zásahy normanské huti, které se projevují včleněním štíhlých gotických přípor a sloupů přímo do původní, starší románské dekorativní kompozice stěn. Výzdoba presbytáře Hlavní chór chrámu je zakončen polokruhovou apsidou, kterou kamenicky dotváří čtyři monumentální předsazené sloupy. Nad nimi obíhá dekorativní horizontální pasáž (galerie), jejíž románské hlavice a vnitřní vlysy jsou sochařsky mistrně zdobeny reliéfními reliéfy fantaskních zvířat a středověkých bájných nestvůr. Románská podzemní krypta Protože byl klášterní kostel Nejsvětější Trojice vybudován ve svažitém terénu na úbočí městského kopce, je celá statická váha hlavního polygonálního kněžiště (presbytáře) plně svedena a rozvedena do konstrukce částečně zahloubené podzemní krypty. Tento podzemní prostor je koncipován jako raritní vícelodní sál, v němž hustý les nízkých románských sloupů spolehlivě nese klenby podlahy chóru nad nimi. Benediktinské mnišky v tomto mystickém přítmí po staletí slavnostně vystavovaly a uctívaly vzácné ostatky svatého Mikuláše, svatého Jiljí a svatého prvomučedníka Štěpána. Tyto drahocenné relikvie však byly v roce 1562 surově profanovány (znesvěceny) a rozmetány při dravém ikonoboreckém útoku a drancování kláštera ze strany protestantských (hugenotských) vojsk. Jejich definitivní zkázu a ztrátu pak přineslo revoluční šílenství na konci 18. století, pročež současný historický **ostatkový relikviář** v kryptě zůstává trvale zcela prázdný. Vůbec největším uměleckým klenotem celé krypty je její jediná dochovaná figurální (historiovaná) hlavice. Ta je v medievistické literatuře jednohlasně interpretována jako plastické zpodobnění eschatologického tématu Posledního soudu: na první pohledové straně: s vysokou mírou detailu zobrazuje archanděla Michaela, jak s rozevřenou náručí slavnostně vítá zástupy vyvolených (spravedlivých) u bran ráje – výjev zachycuje drobné nahé lidské postavy, které v momentu vzkříšení mysticky vystupují ze svých kamenných hrobů; na druhé pohledové straně: je vytesána dramatická figura muže pevně svírajícího těžký válečný či rolnický cep, což v tehdejší ikonografii symbolizovalo rituální oddělování zrna od plev neboli spravedlivé oddělování hříšníků od spasených duší. Královská hrobka a mauzoleum Matyldy Flámské (Tombeau de la reine Mathilde) Milovaná královna a zakladatelka Matylda Flámská odpočívá v samotném liturgickém i geometrickém středu hlavního mnišského presbytáře (chóru) klášterního chrámu Nejsvětější Trojice. Její hrobku kryje těžká náhrobní deska (tumba) vyřezaná z luxusního temného flámského mramoru (černého vápence), do jejíhož povrchu je s obrovskou kamenickou precizností hluboko vytesán tento slavný, třináctiřádkový latinský neogotický nápis: « EGREGIA PVLCHRI TEGIT HEC STRVCTVRA SEPVLCRI : MORIBVS INSIGNEM, GERMEN REGALE, MATHILDEM : DVX FLANDRITA PATER HVIC EXTITIT, ADALA MATER : FRANCORVM GENTIS ROTBERTI FILIA REGIS : ET SOROR HENRICI, REGALI SEDE POTITI : REGI MAGNIFICO WILLELMO IVNCTA MARITO : PRESENTEM SEDEM, PRESENTEM FECIT ET EDEM : TAM MVLTIS TERRIS QVAM MVLTIS REBVS HONESTIS : A SE DITATAM SE PROCVRANTE DICATAM : HEC CONSOLATRIX INOPVM, PIETATIS AMATRIX : GAZIS DISPERSIS, PAVPER SIBI, DIVES EGENIS : SIC INFINITE PETIIT CONSORTIA VITE : IN PRIMA MENSIS, POST PRIMAM, LVCE NOVEMBRIS » Věhlasný francouzský medievista a historik Michel de Boüard tento drahocenný rodový a dynastický epitaf zafixoval v následujícím překladu: Tento nádherný náhrobek důstojně a s úctou kryje tělo královny Matyldy, která vzešla z urozené královské krve a vynikala mimořádně vznešenými morálními ctnostmi. Jejím otcem byl mocný vládce a kníže Flámska, (Nápis odkazuje na flámského hraběte Balduina V. Zbožného, jednoho z nejmocnějších evropských feudálů té doby) její matkou vznešená Adéla, dcera francouzského krále Roberta II. Pobožného a přímá sestra krále Jindřicha I., který pevně zasedl na francouzský královský trůn. Spojena svatým manželským svazkem s velkolepým králem Vilémem Dobyvatelem, stala se osobní zakladatelkou tohoto ženského kláštera a z vlastních prostředků nechala vybudovat tento velkolepý chrám. Obdařila jej obrovským bohatstvím v podobě pozemkových lén, statků a prestižních držav a z její přímé osobní iniciativy byl slavnostně církevně konsekrován (zasvěcen). Byla věrnou utěšitelkou a milosrdnou ochranou všech nešťastných, plná upřímné křesťanské lásky a dobroty. Tím, že štědře rozdala veškeré své pozemské poklady, stala se chudou pro sebe samu, aby učinila bohatými chudé a potřebné. Právě touto cestou si plně zasloužila milost vstoupit do nebeských příbytků Věčného života, což se naplnilo prvního dne měsíce listopadu, bezprostředně po ranní liturgické hodině prima. Hospodářské zázemí a lenní držby Opatství Žen disponovalo podle dochovaných středověkých majetkových urbářů rozsáhlým pozemkovým i komerčním zázemím. Benediktinky vlastnily mimo jiné výnosný podíl na námořním přístavu v Saint-Vaast-la-Hougue (departement Manche). Podle dochovaných listin zde ženská kapitula plně vykonávala výsadní lenní právo na výběr přístavního kotveného, mýta za vykládku zboží a poplatků za tažení lodí, a to jak přímo v ústředním lahougueském přístavním bazénu, tak podél celého navazujícího podbřežního celního pásma a písčin. Do přímé lenní, hospodářské a soudní závislosti na opatství spadalo také celé rozsáhlé Abatyšino předměstí (Bourg-l'Abbesse) – prosperující městská čtvrť na východním okraji Caen – včetně všech k ní přiléhajících úrodných venkovských polností a rurálních dvorů. Odkazy Poznámky Literatura Maylis Baylé, « Caen : abbatiale de la Trinité (Abbaye-aux-Dames) » dans L'Architecture romane en Normandie, Condé-sur-Noireau, Éditions Charles Corlet, Caen. Presse de l'Université de Caen, 1997, t. 1, p. 50-55. Maylis Baylé, La Trinité de Caen, sa place dans l'histoire de l'architecture et du décor romans, Genêve, Droz, 1979, 235 p. Lucien Musset, La Normandie Romane, 1. Basse-Normandie, La Pierre-qui-Vire, éditions Zodiaque, 1967. Affichage informatif de l'église. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Abbaye aux Dames de Caen na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Opatství aux Dames na Wikimedia Commons