Katedrála Notre-Dame (Coutances)

Katedrála Notre-Dame v Coutances (francouzsky Cathédrale Notre-Dame de Coutances) je římskokatolická sakrální stavba ze 13. století, postavená v normanském gotickém slohu. Je sídelním kostelem diecéze Coutances-Avranches a nachází se na území francouzského města Coutances v departementu Manche v metropolitním regionu Normandie. Katedrála je zapsána na seznamu historických památek. Její unikátnost spočívá v tzv. „přebalení“ (rhabillage) částí původní románské stavby gotickými prvky. Pod gotickým pláštěm lodi a průčelních věží se stále nachází románská struktura katedrály z 11. století, která je patrná při prohlídce horních pater budovy, například v rámci odborných exkurzí. Exteriéru dominují dvě štíhlé věže (jehlanové střechy) v průčelí a centrální lucernová věž. Jako typický příklad normanské gotiky se stavba vyznačuje mimořádně čistými liniemi. Místní obyvatelé katedrálu přezdívají „Katedrála hrdosti“ (La cathédrale de fierté), jak ji ve své básni Ma cathédrale de fierté (neboli La lettre à la morte) nazval místní básník Louis Beuve. Poloha Katedrála Notre-Dame stojí v nadmořské výšce 90 metrů a tvoří dominantu města Coutances v departementu Manche. Stavba je viditelná z moře a podle pověsti dokonce i z lokality La Hougue Bie na ostrově Jersey, přestože je vzdálena více než 40 kilometrů. Historie První katedrála Kolem roku 430 nechal svatý Ereptiolus (saint Éreptiole), první biskup v Coutances, vystavět na místě bývalého gallo-římského chrámu kostel bazilikálního typu. Tato první bazilika byla podle kronikáře Toustaina de Billy kolem roku 866 „zničena nevěřícími Normany“. Následný útěk biskupa, který hledal útočiště v Rouenu, zanechal město na dlouhou dobu bez katedrály. Z této původní stavby se dodnes dochovaly archeologické pozůstatky. Románská katedrála Biskup Robert (cca 1026–1048) se rozhodl pro celkovou rekonstrukci katedrály. Stavbu dokončil jeho nástupce Geoffroy z Montbray (1049–1093). Slavnostní vysvěcení budovy zasvěcené Panně Marii proběhlo v roce 1056 za přítomnosti vévody Viléma. Architektonické řešení katedrály (1036–1056) vycházelo z benediktinského půdorysu použitého v Bernay, s hlavní lodí o třech úrovních: arkády, empory (tribuny) a bazilikální okna. Průčelí lodi lemovaly dvě osmiboké věže a nad křížením transeptu se tyčila lucernová věž. Z ramen transeptu vybíhaly apsidy, zatímco chór postrádal ochoz a byl obklopen pouze dvěma bočními loděmi. V 13. století byly románský chór, transept i původní lucernová věž strženy, aby uvolnily místo zcela novým gotickým prvkům. Významné části románské stavby však zůstaly zachovány, pouze skryty pod gotickým pláštěm z jemného vápence: jedná se o zdivo hlavní lodi, bočních lodí, západní průčelí a obě osmiboké věže. V 12. století sepsal jeden z kanovníků kapituly tzv. „Černou knihu katedrály v Coutances“ (Livre noir de la cathédrale de Coutances). Gotická katedrála Úpravy věží a projekt přestavby Kolem roku 1180 došlo k úpravám v podvěží v souvislosti s instalací velkých varhan mezi pilíře věží. Podle Viollet-le-Duca byla katedrála v Coutances kompletně přestavěna, „ať už proto, že hrozilo její zřícení, nebo se zdála být nedostatečnou, či prostě proto, že se diecéze v Coutances – nově připojená k francouzské koruně – chtěla zapojit do velkého hnutí, v jehož rámci se přestavovaly všechny katedrály severně od Loiry“. Celková obnova katedrály postupovala směrem od západu k východu. Práce započaly po roce 1208, kdy byl biskupem v Coutances jmenován Hugo z Morville. Výstavba hlavní lodi a transeptu Hlavní loď byla vybudována v první dekádě 13. století, přičemž využila a „přebalila“ (rhabillage) původní románskou strukturu. Předpokládá se, že stavba transeptu (příčné lodi) započala kolem roku 1208, tedy nikoliv až po požáru v roce 1218. Podle historika Andrého Mussata se zdá, že kolem roku 1225 již byla výstavba transeptu těsně před dokončením. Výstavba šesti kaplí Francouzský král Filip II. August věnoval katedrále čtyři prebendy určené na výstavbu šesti kaplí, k čemuž došlo pravděpodobně v roce 1209. Budování chóru a ochozu Datace výstavby chóru zůstává předmětem odborných sporů: A. Mussat a Élie Lambert kladou jeho vznik kolem roku 1220. Lambert se navíc domnívá, že chór sloužil jako vzor pro katedrálu v Burgosu (započatou roku 1221). R. Branner odhaduje výstavbu mezi léta 1230–1240. Bony a Lefèvre-Pontalis ji situují do období 1220–1255. J. Herschman navrhuje kompromisní řešení: vnější ochoz a zeď vnitřního ochozu vznikly mezi lety 1220–1235, zatímco hlavní vyvýšená část a klenby vnitřního ochozu byly dokončeny až kolem roku 1240. V roce 1223 založil biskup Hugues de Morville (v úřadu 1208–1238) v katedrále dvě kaple zasvěcené svatému Jiří a svatému Tomáši Becketovi. Celý chór byl patrně dokončen v roce 1238, kdy v něm byl biskup de Morville pohřben. Jižní a severozápadní portály Výstavba jižního a severozápadního portálu proběhla pravděpodobně po roce 1228. Na pracích se totiž podíleli stejní kameníci, kteří předtím pracovali na křížové chodbě kláštera Mont-Saint-Michel, dokončené právě v tomto roce. Další úpravy a válečná poškození Kolem roku 1270 byly mezi opěrné pilíře lodi vloženy další kaple. Kaple na jižní straně nechal zřídit biskup Robert d'Harcourt (1291–1315), zatímco celkové práce završil biskup Jean d'Essay (1251–1274). Během 14. století byla přestavěna osová kaple. Obléhání města v říjnu 1356 vojsky Geoffroye d'Harcourta však katedrálu poškodilo. Biskup Sylvestre de La Cervelle (1371–1386) nechal opravit zničené zdi a sloupy. Při té příležitosti nechal vybudovat šest kaplí v bočních lodích, vyzdobil galerii triforia motivy čtyřlístků (kvadrilobů), ozdobil fasádu růžicemi a dokončil apsidu velkou kaplí. Stavba byla znovu poškozena po vylodění anglického krále Jindřicha V. v Touques roku 1417. Náboženské války V květnu 1562, v průběhu náboženských válek, byla katedrála vypleněna hugenoty. Architektura Obecná charakteristika Hlavní loď i chór (datovaný do let 1220–1235) jsou postaveny v čistém normanském stylu. Typické prvky, jako jsou hlavice s kruhovými vyhloubenými abaky, štíhlé lomené oblouky a výrazná profilace (modénatura), dokládají věrnost regionálním tradicím a jistou odolnost vůči vlivům klasické francouzské gotiky z oblasti Ile-de-France. Regionální styl se projevuje také na průčelí katedrály, které díky absenci horizontálních předělů na sloupech působí vertikálně gradujícím, až závratným dojmem. Katedrála byla několikrát rozšiřována, aby pojala rostoucí davy poutníků. Jednou z jejích architektonických zvláštností je dvojitý ochoz (ambit), který vznikl odstraněním dělicích příček mezi věncem kaplí. Toto řešení vykazuje silnou podobnost s architekturou v nedalekém opatství de Hambye. V minulosti sloužil narthex (předsíň) katedrály jako veřejný průchod pro obyvatele města, kteří si tudy zkracovali cestu mezi jednotlivými čtvrtěmi, neboť v té době před katedrálou ještě neexistovalo žádné rozlehlé náměstí. Poškození v 17. a 18. století V průběhu 16. a 17. století postihlo stavbu několik nehod a živelních pohrom: V roce 1647 se zřítila věžička jihozápadní věže a dopadla na jižní boční portál. Dne 31. prosince 1705 se následkem silného orkánu zřítil jeden z menších sanktusníků z jihozápadní věže přímo na kapli svaté Anny. Dne 18. července 1730 vážně narušila stabilitu kapitulní věže silná bouře. Rozměry Exteriér Západní průčelí Západní průčelí katedrály je lemováno dvěma věžemi zakončenými vysokými jehlany (fiálami). První úroveň průčelí tvoří portály. Centrální portál s dělícím pilířem je hluboce zapuštěn do síly zdiva pod archivoltu tvořenou drobnými sloupky. Podoba nik, v nichž dnes chybí sochy Panny Marie a dalších světců, je známa díky rytině umělce Bichueho z roku 1747. Původní tympanon zasvěcený Panně Marii byl zničen během Velké francouzské revoluce. Nad centrálním portálem se mezi věžemi nachází terasa, o kterou se opírá velké okno hlavní lodi s šestiramennou růžicí, završené galerií lemovanou dvěma věžičkami. „Galerie růží“, kamenná krajka vytvořená za biskupa Sylvestra de La Cervelle ve 14. století, se skládá ze šesti sdružených arkád nesoucích diadém, nad nímž se nachází třetí galerie, u níž končí opěrné pilíře věží. Věže a jejich zakončení Obě věže, které uzavírají boční lodě, dominují průčelí, přičemž zpracování lícového zdiva severní věže se liší od věže jižní. Zatímco u jižní věže probíhají vertikální linie (hruškovité pruty) nepřerušeně od země až ke třetí galerii, u severní věže jsou rozděleny do dvou podlaží a opírají se o mohutný sokl. Věže mají čtvercový půdorys, který v horní části přechází v osmistěn, přičemž každá strana je prolomena sdruženým oknem. Tři z nároží jsou osazena štíhlými věžičkami (tzv. fillettes). Ve čtvrtém nároží, směřujícím k vnějšku stavby, se u každé věže nachází schodišťová vížka lemovaná třemi menšími vížkami. Jehlanové střechy obou věží jsou obklopeny patnácti hroty (fiálami). Osmiboký jehlan je pokryt kamenným dekorem ve tvaru šupin a zakončen kamennou kyticí s železným křížem. Centrální vstup doplňují dva boční portály, z nichž levý je zasvěcen svatému Lô. Boční průčelí Katedrála se vyznačuje neobvyklým prvkem – bočními portály na severní a jižní straně, které se nacházejí v blízkosti západního průčelí. Jižní věž v sobě integruje široký a hluboký portál o dvou klenebních polích. Vstup je zakončen galerií a lemován dvěma prázdnými nikami. V tympanonu se nachází poškozený basreliéf zobrazující Pannu Marii obklopenou symboly čtyř evangelistů (tetramorf). Tato část katedrály utrpěla v roce 1944 nejtěžší válečné škody. Portál severní věže je menší než jeho jižní dvojče; v jeho tympanonu je vyobrazena sedící Marie (jejíž hlava byla zničena) v doprovodu dvou andělů, rovněž zbavených hlav. Vnější opěrný systém lodi je tvořen pilíři, z nichž každý nese dvě věžičky (fiály). První se nachází na vnější straně u hlavní římsy, zatímco druhá je umístěna v polovině cesty k vysoké galerii triforia, kterou prosvětluje šest gotických oken. Pilíře severních kaplí zdobí pod baldachýny sochy členů rodu Tancrèda de Hauteville, kteří se významně podíleli na financování výstavby katedrály. Ramena transeptu Boční okna transeptu (příčné lodi) jsou sdružená, podobně jako v chóru. Čela transeptu prosvětlují tři rozměrná okna. Štít, v jehož horní části se nachází sedm gotických lancetových oken, lemují dvě vížky zdobené příporovými sloupy. K jižnímu rameni transeptu přiléhá v úrovni přízemí přístavek, v němž se nachází kaple svatého Jana. Severní rameno má rovněž přístavek, avšak dvoupatrový – v přízemí je umístěna sakristie a v patře kapitulní síň. Lucernová věž „Le Dôme“ (Dóm) nebo „le Plomb“ (Olovo) jsou lidová označení pro centrální lucernovou věž, která je částečně vynesena nad křížením pomocí čtyř penditivů. Věž má osm stěn, z nichž každou prolamuje sdružené okno, a v rozích ji doplňují čtyři schodišťové vížky. Je možné, že lucernová věž byla původně zakončena jehlancovou střechou, která svou výškou převyšovala věže v průčelí. Během bombardování v červnu 1944 střecha věže vzplanula a požár se podařilo zastavit až v úrovni zvonice. Závěr (chevet) Opěrné oblouky závěru jsou konstruovány jako prosté oblouky bez mezilehlých podpěr, aby efektivně přenášely tlak klenby. Předěl mezi chórem a apsidou zvýrazňují čtyři čtyřboké vížky v normanském stylu. Dominantou závěru je osová kaple, známá jako Circata. Je prosvětlena šesti gotickými okny, ovšem chybí jí fiály, které měly původně korunovat její opěrné pilíře. Interiér Věže Románské věže v sobě v patře ukrývají prostory zaklenuté valenou klenbou, které jsou prosvětleny polokruhovými (půlkruhovými) okny. Vyšší podlaží věží již přecházejí do osmiúhelníkového půdorysu. Hlavní loď Hlavní loď se skládá ze šesti shodných klenebních polí a jednoho slepého pole v úrovni věží. Mezilodní arkády nesou mohutné pilíře obklopené subtilními příporami (svazkové pilíře). Nad arkádami se nachází slepé triforium s dekorem čtyřlístků (kvadrilobů), které zakrývá původní románské tribuny z 11. století. Třetí úroveň lodi tvoří dvanáct lancetových oken s vitrážemi typu Grisaille, u jejichž paty probíhá balustráda s lomenými oblouky. Valené klenby oddělují pasy (pasové oblouky) a čelní oblouky, které rámují jednotlivá okna. Dvě pole v dolní části lodi, která se zřítila v roce 1800, rekonstruoval stavitel Doublet. Rozměry a základy hlavní lodi jako jediné části stavby věrně zachovávají dispozici původní románské katedrály. Mezi hlavním západním portálem a jižním bočním portálem je umístěna „vitráž zakladatelů“, zobrazující svatého Ereptiola, Geoffroye de Montbray a Huguese de Morville. Na jednom z jižních pilířů je zavěšen krucifix z 18. století, který původně pochází z vítězného oblouku nad vstupem do chóru. Boční lodě a kaple Kaple přístupné z obou bočních lodí byly vestavěny mezi opěrné pilíře kolem roku 1270 na severní straně a v letech 1291–1315 na straně jižní. Dělicí stěny mezi jednotlivými kaplemi jsou prolamované, což umožňuje lepší prosvětlení interiéru. Jižní kaple Druhá jižní kaple (sv. Agáty): Založena roku 1378 Pierrem Le Sagem. Nad oltářem se dochovaly dvě fresky zobrazující svatou Agátu a biskupa. V roce 1438 zde byl pohřben Robert Le Sage. Naproti kapli se na hlavici v boční lodi nachází výjev z lovu a postava mnicha mezi dvěma korunovanými hlavami (pravděpodobně sv. Jouvin v doprovodu Gunnory a vévody Richarda). Třetí jižní kaple: Za zpovědnicí ukrývá náhrobní nápis kanovníka Jacquese Martina. Šestá jižní kaple (sv. Františka): Obsahuje několik basreliéfů, které byly v roce 1562 poškozeny protestanty. Výjevy zobrazují Zatčení Ježíše v Getsemanské zahradě, Vraždění neviňátek, Útěk do Egypta a scény z Narození Páně. Vlevo je vyobrazeno Ukřižování se sv. Františkem a biskupem Eustachem, vpravo Nanebevzetí a Korunování Panny Marie. Kamenná piscina je zdobena dřevěným basreliéfem z druhé poloviny 16. století s motivem Jidášovy zrady. Severní kaple V některých kaplích severní boční lodi se dochovala středověká fajánsová dlažba s erbovními motivy Kastilie a lilie. Předpokládá se, že tyto dlaždice pocházejí z dílen v Pré d'Auge, podobně jako dlažba v opatství Hambye. Transept a lucernová věž Křížení Křížení transeptu spočívá na čtyřech mohutných pilířích obklopených svazky přípor o obvodu přibližně patnáct metrů, které probíhají bez přerušení až k hlavicím gotických arkád. Čtvercový půdorys křížení (symbol Země) přechází v první úrovni díky trojúhelníkovým penditivům v osmiúhelník (symbol Vzkříšení). Tento polygonální prostor má dvě patra vymezená galerií a poprsníkem (balustrádou). Triforium tvoří sdružená okna se dvěma prolamovanými lancetami, zatímco druhou úroveň prosvětluje šestnáct lancetových oken. Klenba je rozdělena šestnácti žebry, která se sbíhají u kruhového otvoru, jímž se dříve protahovaly zvony. Nad klenbou existuje ještě uzavřené třetí podlaží, kde bývala umístěna zvonice. Jižní rameno transeptu Jižní rameno, nazývané také kaple U Studny (chapelle du Puits), tvoří dvě klenební pole a navazuje na něj kaple svatého Jana. Nachází se zde socha Panny Marie s dítětem, studna a krypta s ostatky. Podle svatého Jana Eudese byla tato kaple vůbec první na světě zasvěcena Neposkvrněnému početí. Studna zde existovala již v 11. století. Její současná obruba byla rekonstruována v roce 1915, kdy byla doplněna i ozdobná kovaná mříž. Dubová skříň s prolamovaným mřížovím uchovává relikvie mnoha svatých; jde o kopii relikviáře z Noyonu. Původní dřevěná socha Panny Marie, která stávala na oltáři a později byla darována opatství v Montebourgu, je dnes umístěna v sakristii. V roce 1946 se do katedrály vrátila mramorová madona ze 14. století, která byla po revoluci uložena v kostele svatého Mikuláše. Rozměrná vitráž s motivem Posledního soudu pochází ze 14. století. Jde o dar biskupa Geoffroye-Herberta, který v roce 1916 restauroval pařížský mistr Tournel; dochovalo se na ní i původní kování ze 13. století. Na vrcholu trůní Kristus obklopený anděly. V centrální lancetě pod ním sedí dvanáct apoštolů a dole svatý Michael, který na vahách váží duše. Levá lanceta patří Panně Marii, pravá svatému Janu Křtiteli a svatému Pavlovi. Spodní část pravé lancety drasticky zobrazuje peklo s démony mučícími zatracence, zatímco levá znázorňuje očistec a vzkříšení. Karikaturní ztvárnění tváří a vyobrazení kotle v pekle bylo pravděpodobně inspirováno dílem Guillauma de Digulleville. Vitráž byla v roce 1942 demontována, díky čemuž unikla zkáze při bombardování. Z kaple U Studny lze vstoupit do oratoře určené pro každodenní mše a soukromé modlitby. Kaple svatého Jana (oratoř) Kaple byla restaurována za biskupa Guérarda. Nachází se v ní oltář zasvěcený Nejsvětějšímu Srdci Páně, který je kopií oltáře v Pontorsonu. Kaple slouží jako místo posledního odpočinku biskupů Guérarda († 1924), Louvarda († 1950), Wicquarta († 1997) a Fiheyho († 2017). Severní rameno transeptu Severní transept zdobí rozměrná vitráž ze 13. století. Skládá se ze tří lancet, které byly dodatečně zkráceny při výstavbě kapitulní síně. Výjevy zachycují scény ze života svatého Tomáše Becketa, svatého Jiří a svatého Blažeje. Vitráže prošly restaurováním v roce 1919. Biskup Bravard nechal z Říma přivézt mramorový sloup, na němž je od roku 1870 umístěna socha svatého Michaela. Tuto dřevěnou, stříbrem plátovanou sochu věnoval biskup jako poděkování archandělovi za ochranu diecéze během prusko-francouzské války. Chór (kněžiště) Chór je o něco širší než hlavní loď. Skládá se ze tří klenebních polí a závěru (polygonálního ukončení) se sedmi mezisloupovými prostory. Ty tvoří dvanáct sdružených sloupů uspořádaných do dvojitého prstence, které jsou v horní části zakončeny poprsníkovými (pedunkulovanými) hlavicemi. Architekt, který navrhl toto uspořádání, se inspiroval vysokými sloupy v opatství Hambye, které zde zdvojil. [[ Hlavní oltář]] v barokním stylu Ludvíka XV. je z růžového mramoru, zdobený zlacenými girlandami a andílky. Vytvořili jej v letech 1755–1757 marseillští sochaři Antoine Duparc a jeho syn Raphaël. Podle tradice byl oltář přivezen ze Španělska v období prvního císařství. Patří k největším oltářům ve Francii. Za oltářem se nachází šest párů pilířů nesoucích klenbu. Vitráže ze 13. století v této části zobrazují scény ze života Ježíše Krista. Závěr a ochoz Kolem chóru obíhá ochoz (ambit), do kterého se otevírá věnec kaplí. Ochoz je tvořen dvěma galeriemi o různé výšce, které jsou od sebe odděleny dvanácti sloupy. Jižní část ochozu Kaple svatého Josefa (též kaple de Chiffrevast): Založena roku 1381 Jeanem de Chiffrevast, guvernérem ve Valognes. Na jižní stěně se nachází nástěnná malba, která byla objevena v polovině 19. století pod vrstvou vápenného nátěru. Zobrazuje Svatou Trojici (Bůh Otec držící kříž s Kristem, nad nímž se vznáší holubice Ducha svatého). V horní části lomeného oblouku je vyobrazeno Zvěstování a svatý Michael drakobijce. Níže svatý Jan Křtitel a svatá Kateřina představují Jeana de Chiffrevast Panně Marii, zatímco svatá Markéta a svatá Maří Magdaléna představují jeho manželku Ježíšovi. Kaple svaté Marty: Obsahuje velmi starý oltář tvořený kamennou deskou na třech pilířích, který je doložen již k roku 1251. Oltář svatého Michaela: Napodobuje starobylé oltáře katedrály. Nad ním je umístěna jedna z nejstarších vitráží v katedrále (13. století) se scénami ze života svatého Lô, která se původně nacházela v závěru osové kaple. Circata (osová kaple) Osová kaple, známá jako Circata, byla ve 14. století výrazně rozšířena biskupem Sylvestrem de La Cervelle. V 19. století získala novou polychromii. Její vitráže zobrazují výjevy ze života Panny Marie. Na stříbrném oltáři je umístěna mramorová socha známá jako „Naše Paní z Coutances“. Během francouzské revoluce byla prodána za necelých sedm sous do kostela svatého Mikuláše, ale v roce 1944 ji zachránili seminaristé a byla navrácena na své původní místo. V kapli se nacházejí náhrobky několika biskupů: Sylvestra de La Cervelle († 1386), Louise Robiou de La Tréhonnais († 1870), Jacquese-Louise Daniela († 1862), Jean-Pierra Bravarda († 1876) a Abela-Anastase Germaina († 1897). Severní část ochozu Oltář na severní straně ochozu (naproti kapli Circata) zdobí vitráž ze života svatého Marcoula. Zobrazuje světce na lodi bez plachet a stěžně během plavby na ostrov Jersey, kde se následně setkává se svatým Helierem. Mensen (oltářní desky) jsou zde zpravidla označeny pěti kříži, které symbolizují pět ran Kristových. Oltáře svaté Kateřiny a svatého Štěpána pocházejí z doby biskupa Huguese de Morville. Mají podobu rozměrných kamenných obdélníkových truhlic, které bývaly uzavřeny železem kovanými dvířky. Oltář svatého Maturina tvoří deska spočívající na dvou konzolách s lidskými hlavami zapuštěných do zdi a na třech profilovaných pilířích v popředí. Pod ním se nachází pravděpodobný hrob biskupa Algara († 1151). Víko sarkofágu nese reliéf biskupa v pontifikálním rouchu a jde o jediný dochovaný figurální náhrobek tohoto typu v katedrále. Sakristie a kapitulní síň Sakristie je zaklenutý prostor, původně rozdělený na dvě části, jehož klenba spočívá na středovém pilíři. Části stěn a kleneb zdobí nástěnné malby. Nad sakristií se nachází stará kapitulní síň, rovněž zaklenutá a prosvětlená úzkými okny. Na podlaze se dochovaly zbytky glazovaných dlaždic. Ze síně vede schodiště do bývalého archivu (kartuláře). Vitráže Katedrála se pyšní vzácným souborem vitráží, z nichž patnáct nejstarších pochází již ze 13. století (např. motivy Panny Marie, Posledního soudu či svatého Lô). Tyto rané práce se nacházejí v ochozu, ve vysokých oknech chóru a apsidy a v severním rameni transeptu. Vitráže v jižním transeptu pochází ze 16. století. Politické a náboženské souvislosti Majetky, příjmy a závislosti V 11. století získal biskup Geoffroy de Montbray patronátní právo nad kostelem Panny Marie v Théville. Roku 1120, za přítomnosti anglického krále Jindřicha I. Beauclerca, daroval Simon, syn Rogerův, kapitule v Coutances kostel Panny Marie v Clitourps. Biskup Hugues de Morville přiznal v roce 1235 kanovníkům veškeré církevní příjmy z pozemků tzv. „nulle paroisse“ (území bez farní příslušnosti). Tentýž biskup také připojil ke katedrále v Coutances prebendu kostela v Tonneville, která do té doby náležela ke kolegiátnímu kostelu v Cherbourgu. Kanovníci drželi patronát nad kostelem svatého Martina v Nouainville. V roce 1260 uzavřeli dohodu s opaty z kláštera Vœu o střídavém patronátu nad kostelem svatého Petra v Le Rozel; v roce 1270 zde kapitula jmenovala farářem jistého Sansona. Ve 14. století pod ně spadala také část kostela svatého Petra v Gatteville-le-Phare (druhou část drželi opět opati z Cherbourgu). V Gatteville existovalo rovněž převorství, jehož představeného jmenovala kapitula v Coutances na návrh krále. Výnos tohoto převorství, včetně velkých desátků, činil 6000 liber. Katedrála jako místo setkávání Vysoký počet bočních kaplí svědčí o tom, že v katedrále probíhaly mše po celý den. Obyvatelé Coutances, ačkoliv měli ve městě vlastní farní kostely, katedrálu často navštěvovali kvůli obchodním jednáním s poutníky. Také sem chodili čerpat vodu ze studny, jejíž šachta se dodnes dochovala v severním rameni transeptu. V březnu 1789 předsedal Thomas Louis Antoine Desmarestz (1748–1809), pán z Montchatonu, generálnímu shromáždění tří stavů oblasti Cotentin. Toto zasedání, určené k volbě poslanců do Generálních stavů, se konalo přímo v hlavní lodi katedrály. Varhany Varhany se v katedrále nacházejí již od roku 1468. Současný nástroj pochází původně z opatství Savigny, kde jej v roce 1720 postavili pařížští varhanáři Deslandes a Roher. Do katedrály byly varhany přeneseny v roce 1812, aby nahradily původní nevyhovující nástroj. Jsou umístěny v dubové varhanní skříni nad hlavním portálem, kterou vytvořili sochaři Louis Le Guillard a Jacques Picard z Caen. Nástroj má přibližně 3500 píšťal, čtyři manuály, padesát jedna rejstříků a pedál. Hlavní stroj (Grand-Orgue), pozitiv a récit mají rozsah padesát šest tónů, zatímco echo má třicet devět tónů. Pedálnice má rozsah třicet tónů. Zvony V minulosti se ve dvou věžích průčelí nacházelo pět zvonů, zatímco centrální lucernová věž (dóm) jich hostila sedm. Od roku 1711 se jejich počet snížil na osm a po francouzské revoluci zbyly pouze dva. Jeden z nich byl odlit s využitím kovu z náhrobku biskupa Huguese de Morville; tento zvon byl opravován v letech 1711 a 1734, váží téměř 3,5 tuny (7000 liber) a je laděn do tónu „la“ (A). V roce 1924 druhý z původních zvonů praskl. Bronz z tohoto zvonu byl použit k odlití čtyř nových zvonů, které byly umístěny do severní věže. Na jejich pořízení se formou darů složila celá diecéze u příležitosti biskupského stříbrného jubilea monsignora Josepha Guérarda. Zvony byly požehnány 14. března 1924. Odlila je známá zvonařská dílna Cornille-Havard z města Villedieu-les-Poêles. Literatura Jean Jacques Bourassé, Dictionnaire d'archéologie sacrée, sv. 11, J-P. Migne, Paris, 1851, s. 116-119 François Auguste Delamare, Essai sur la véritable origine et sur les vicissitudes de la cathédrale de Coutances, A. Hardel, Caen, 1841. François Deshoulières, Au début de l'art roman: les églises de l'onzième siècle en France, Les Éditions d'Art et d'Histoire, Paris, 1943. E. Didier, La cathédrale de Coutances et l'architecture ogivale, in: Notices, mémoires et documents, sv. 1 à 2, Imprimerie d'Elie fils, Saint-Lô, 1851, s. 148-167 Adolphe de Dion, Tours romanes de la cathédrale de Coutances, Bulletin monumental, sv. 50,‎ 1884, s. 620-625 Eugène Lefèvre-Pontalis, Coutances : Cathédrale, in: Congrès archéologique de France. 75e session. Caen. 1908, sv. 1, Guide du congrès, Paris/Caen, Société française d'archéologie, 1909 s. 247-271 Marcel Le Légard, Le grand autel de la cathédrale de Coutances, in: Congrès archéologique de France. 124e session. Cotentin et Avranchin. 1966, Paris, Société française d'archéologie, 1966, s. 51-56 André Mussat, Cathédrale Notre-Dame de Coutances, in: Congrès archéologique de France. 124e session. Cotentin et Avranchin. 1966, Paris, Société française d'archéologie, 1966, s. 9-50 Louis-Charles Pinel (chanoine), Coutances et sa cathédrale, Coutances, Éditions Notre-Dame, 1954, 48 s. Regards sur la Cathédrale de Coutances, Coutances, Bessacarr Publications Ltd., 1988, 8 s. (ISBN 978-0-86384-125-5) Laissez-vous conter la cathédrale Notre-Dame : Pays de Coutances, Villes et Pays d'art et d'histoire Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Cathédrale Notre-Dame de Coutances na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Katedrála Notre-Dame de Coutances na Wikimedia Commons