Katedrála Notre-Dame de Sées

Katedrála Notre-Dame v Sées (francouzsky Cathédrale Notre-Dame de Sées), původně zasvěcená svatému Gervásiovi a Protásiovi, je monumentální sídelní chrám vybudovaný v čistém slohu vrcholné francouzské gotiky. Svatyně se nachází v normanském městě Sées, v bezprostřední blízkosti města Alençonu v departementu Orne, a slouží jako hlavní sídlo a mateřský kostel séeské diecéze, která svým územním rozsahem exaktně kopíruje hranice tohoto správního celku. Dne 7. března 1871 papež Pius IX. slavnostním pontifikálním dekretem povýšil katedrálu na baziliku minor (basilique mineure). Celý architektonický sakrální komplex je již od roku 1875 trvale zapsán na oficiálním seznamu francouzských národních kulturních památek (Monument historique). Dějiny Předchozí sakrální stavby Historicky vůbec první křesťanskou svatyni na tomto staveništi založil kolem roku 440 první sídelní biskup v Sées, svatý Latuin. Tento skromný raně křesťanský kostelík byl původně dedikován Panně Marii a následně konfesním mučedníkům svatému Gervásiovi a Protásiovi. Otázka fyzické existence ucelené středověké episkopální skupiny (biskupského komplexu) v Sées zůstává předmětem vědeckých diskusí; jižně od nynějšího chrámu se však dochovaly relikvie farního kostela Notre-Dame-du-Vivier ze 13. století, které mohly být s tímto komplexem v minulosti komunikačně propojeny. Tato raritní dvojitá dedikace (Nanebevzetí Panny Marie a svatým bratřím mučedníkům) vznikla pravděpodobně administrativním sloučením dvou samostatných sakrálních center biskupského areálu: katedrálního kostela biskupa (zasvěceného Panně Marii) a komunitního kostela věřících (zasvěceného mučedníkům). Původní svatyně svatého Gervásia se nacházela přímo v opevněném jádru antické citadely a zaujímala východní trakt nynější gotické katedrály. Rozsáhlé archeologické vykopávky z 19. století potvrdily, že základy tohoto chrámu byly inženýrsky vyzděny přímo nad troskami starobylého pohanského templu. Kompletní karolinská katedrála byla následně totálně zničena a srovnána se zemí během ničivých a krvavých vikingských vpádů v roce 878 nebo 910. Obnova Azona Vznešeného a Bellêmův požár (986–1048) Zásadní zvrat přinesl rok 986, kdy se biskupského stolce ujal Azon Vznešený (Azon le Vénérable, v úřadu cca 986–1006). Ten nechal katedrálu povstat z popela a trosek; při vyzdívání obvodových zdí stavební huť kreativně a masivně využila kamenné kvádry rozebraného pozdně antického městského opevnění a fortifikací. V roce 1048 se však město ocitlo v plamenech divoké feudální války. Šlechtic Guillaume Soreng se svými třemi syny vyhlásil ozbrojenou rebelii proti legitimnímu sídelnímu biskupovi Yvesovi z Bellême (Yves de Bellême). Podle historických výzkumů G. Louise se jednalo o přímé členy rodové linie z Bellême, kteří vojensky podporovali barona Guillauma II. Talvase. Soreng kolem sebe shromáždil početné hordy ozbrojených banditů a žoldnéřů, bleskovým útokem vyplenil celý region, brutálně opanoval město Sées a opevnil se přímo v útrobách katedrály svatého Gervásia. Podle barvitých slov slavného normanského kronikáře Orderica Vitala tito vzbouřenci proměnili drahocenný dóm v „peleš lotrovskou“, z posvátného kněžiště zřídili konírny pro své bojové koně a z přilehlých kaplí nevěstinec. Biskup Yves byl nucen zahájit okamžité vojenské obležení vlastního sídelního chrámu a pokusil se nepřátele za každou cenu vykouřit z opevněné románské věže, v níž se zabarikádovali. Nařídil proto zapálit okolní měšťanské domy; divoký požár se však vlivem silného větru bleskově vymkl kontrole, přeskočil na střechu a kompletně zrestaurovanou katedrálu materiálně zcela zlikvidoval. Budova sice obdržela nouzové tesařské zastřešení a dne 2. ledna 1050 byla provizorně dedikována, nicméně masivní obvodové zdi, fatálně strukturálně zkřehlé a popraskané žárem Bellêmova požáru, nedokázaly tlak kleneb unést a v průběhu několika měsíců se s hrozným rachotem kompletně staticky zhroutily. Papežské pokání a cesta do Konstantinopole Když se v říjnu 1049 nešťastný prelát Yves z Bellême osobně dostavil na církevní koncil v Remeši, papež Lev IX. před zraky stovek delegátů vystoupil s drakonickým projevem, v němž biskupa ostře ztrestal a uvalil na něj přísné kanonické tresty za svatokrádežné zapálení a zničení vlastního chrámu. Jako nezbytné teologické papežské pokání byl Yves odsouzen k tomu, že musí na vlastní náklad vybudovat zbrusu novou, monumentální katedrálu. Aby sehnal gigantické finanční prostředky pro zahájení takto náročné huti, odvážil se biskup k nevídané diplomatické odyssee. Opustil Normandii a vydal se na dalekou kajícnou misijní cestu do jižní Itálie do oblasti Apulie (Pouilles), a dokonce až do samotné Konstantinopole, kde v té době prosperovaly tisíce bohatých normanských žoldnéřů a elitních byzantských strážců. Z této orientální cesty Yves triumfálně přivezl astronomickou sumu ve zlatě a drahocennou votivní relikvii Pravého Kříže Páně (Vraie Croix), kterou ho osobně obdaroval samotný byzantský císař. Kolem roku 1053 zahájil Yves z Bellême výkopové práce pro novou velkolepou románsko-gotickou katedrálu, jejího konečného postavení se však již nedožil. Slavnostní konsekrace hotového chrámu se odehrála až 21. března 1126 za episkopátu biskupa Jeana de Neuville. V roce 1174, během krutých pustošivých válek mezi anglickým králem Jindřichem II. Plantagenetem a francouzským panovníkem Ludvíkem VII., byl však rozestavěný dóm opětovně barbarsky zapálen vojenskými šiky. Výstavba vrcholně gotické katedrály Drtivá většina hmoty nynější monumentální gotické katedrály byla od základu nově vyzděna počínaje rokem 1210. Akutní a permanentní nedostatek finančních prostředků na počátku huti však stavební správu přinutil k fatálnímu inženýrskému kroku – k naprostému zanedbání, podcenění a materiálnímu ošizení hloubkových základových prací v nestabilním bažinatém podloží. Generální budování velkolepého presbytáře (chóru), obvodového věnce kaplí a celé příčné lodi (transeptu) bylo zahájeno ve třetí čtvrtině 13. století a definitivně kamenicky uceleno až na samém počátku 14. století. Tento zdlouhavý proces inženýrské gradace stavby exaktně potvrzuje vzácný epigrafický dokument – drahocenný náhrobní epitaf osazený přímo v chóru, který jako hlavního architektonického stavitele chrámu výslovně oslavuje a textově fixuje biskupa Jeana de Bernières (v úřadu 1278–1293). Velkolepý rekonsekrační obřad a slavnostní posvěcení chrámu celebroval dne 27. září 1310 sídelní biskup Philippe Le Boulenger (1294–1315). Následně však chrám utrpěl těžké materiální rány a devastaci během dramatických vojenských operací stoleté války (zejména v letech 1353 a 1375) a v průběhu krvavých náboženských válek v 16. století. Po opakovaném barbarském znesvěcení kalvínskými hordami musel být v interiéru v roce 1494 celebrován záchranný očistný rituál a celkové liturgické znovuposvěcení po profanaci. Statická katastrofa 18. století a absence lucernové věže V průběhu první poloviny 18. století dospěl kostel kvůli naprosté absenci pevných základů do bezprostředně havarijního, katastrofálního stavu. Široké statické trhliny a reálné nebezpečí celkového statického kolapsu přinutily v roce 1740 sídelního biskupa Jacquese Lallementa (1728–1740) vydat drakonické nařízení, kterým dóm z bezpečnostních důvodů kompletně úředně uzavřel pro veřejnost a zakázal do něj přístup. V důsledku této hluboké strukturální krize se Sées stalo úplně jedinou gotickou katedrálou v celé Normandii, která neobsahuje monumentální věž vztyčenou nad křížením příčné lodi – na rozdíl od slavných, obřích lucernových věží v Rouenu, Évreux, Coutances, Lisieux či Bayeux. Původní séeská lucernová věž, která zatěžovala křížení lodí, musela být totiž v průběhu 18. století z bezpečnostních důvodů tesaři urychleně stržena, demolována a kompletně snesena, neboť obvodové zdivo pod jejím tlakem praskalo a podstatná část chrámu se nacházela ve stádiu bezprostředně hrozící zřícením. Zásadní záchrannou misi rozvinul teprve osvícený biskup Jean-Baptiste du Plessis d'Argentré (1776–1791). Ten sestavil rozsáhlý finanční fond a generálním řízením statické obnovy a rekonstrukce chrámu oficiálně pověřil věhlasného klasicistního architekta Josepha Brousseaua. Brousseau úspěšně injektoval a zpevnil poškozené gotické pilíře a paralelně byl biskupem d'Argentrém pověřen vyprojektováním a kompletní architektonickou novostavbou monumentálního klasicistního biskupského paláce (rezidence), který vyrostl v těsném sousedství chrámu. Přehled záchranných prací a statického zpevňování (Restauration et consolidation) Renesanční zkrácení lodi a Brousseauovy opěrné systémy (16.–18. století) První rozsáhlé krizové stabilizační práce zasáhly katedrálu v průběhu 16. století. Kvůli akutní hrozbě zřícení západní uliční fronty museli stavitelé přistoupit k radikálnímu architektonickému kroku – podélný korpus hlavní lodi byl zkrácen o jedno kompletní klenební pole. Na vnější straně pak zedníci vyzdili dva masivní, hrubě otesané opěrné pilíře (contreforty), které měly hroutící se západní průčelí staticky podepřít a ukotvit. Když v letech 1780–1784 klasicistní architekt Joseph Brousseau prováděl plošnou revizi chrámu, dospěl k alarmujícímu inženýrskému zjištění – kompletní nosný systém hlavní lodi vykazoval masivní osové vybočení a naklánění směrem k severu. Aby toto permanentní ujíždění zdí okamžitě zablokoval, vybudoval Brousseau v prostoru čtvrtého severního klenebního pole obří, staticky předimenzovaný zdvojený opěrný pilíř, který hrozící tektonický posun úspěšně stabilizoval. Litinové experimenty 19. století a lomené trhliny (1817–1850) V průběhu 19. století se séeská katedrála stala dějištěm jedné z největších a materiálově nejradikálnějších restaurátorských kampaní v dějinách Normandie. Hned v roce 1817 se řízení huti chopil slavný architekt Jean-Baptiste Alavoine. Ten západní fasádu nekompromisně obezdil a doslova uzamkl do enormního kamenného a armovaného masivu, aby její ujíždění plynule neutralizoval. Alavoine v konstrukci krovů a opěrných systémů tehdy revolučně využil soudobé industriální prvky – subtilní přípory a dekorativní fiály odlité z plné litiny. Architekti Delarue a Dedaux, kteří po Alavoinovi převzali vedení stavby, v započatém díle energicky pokračovali. Celý vnější opěrný systém hlavní lodi musel být kompletně rozebrán a přezděn; důvodem byl bezprostředně havarijní vznik hlubokých lomených trhlin a neustávající nebezpečné vybočování contrefortů do ulic. Tato mimořádně náročná stereotomická operace byla inženýrsky rozčleněna do dvou velkých vln: v letech 1832–1838 byly kompletně sanovány severní opěrné pilíře a v navazujícím období 1844–1850 proběhla totožná rekonstrukce na jižní straně trojlodí. Během těchto prací architekti rovněž od základu nově vyzdili obří kamenný jehlan (flèche) na jižní věži, který tvarově přesně unifikovali podle zachované severní gotické věže. Ruprich-Robertova archeologická odyssea a totální demolice chóru V roce 1849 byl nejvyšším vládním architektem pro Sées jmenován Victor Ruprich-Robert, přímý nadaný stoupenec a žák slavného Eugèna Violleta-le-Duca. Ruprich-Robert nechal v chrámu vyhloubit rozsáhlé inženýrské a archeologické sondy, kterými definitivně rozluštil staletou záhadu permanentní nestability celé stavby. Zjistil, že gotický dóm se tyčí nad obrovským ložiskem chaotických historických stavebních navážek a kulturních vrstev, které vznikaly překotným vrstvením trosek po každé válečné zkáze města. V podloží katedrály se v naprosto unikátní stratigrafii nad sebou doslova superponovaly tyto historické vrstvy: masivní kamenné základy původního antického gallo-románského monumentu; souvislá tlustá vrstva popela, strusky a uhlíků ze shořelé první Latuinovy carolinské katedrály zničené Vikingy; staticky nekompaktizované suťové a kamenné trosky ze zničené druhé románské Azonovy katedrály; svrchní vrstva spálených materiálů a popela z velkého požáru z roku 1174. Katastrofální stav vysokého kněžiště (chóru) a celého transeptu v průběhu 50. let 19. století však Ruprich-Roberta donutil k naprosto šokujícímu, radikálnímu kroku. Poté, co v roce 1856 úspěšně dokončil sanaci jižního transeptu a v roce 1869 stavebně zajistil severní rameno příčné lodi (při čemž nechal bezohledně demolovat starou barokní sakristii z 18. století), dospěl k názoru, že chór nelze zachránit. Z důvodu hrozícího zřícení kleneb nechal kompletně celý gotický chór dočista zbourat, strhnout a totálně demontovat. Následně nechal Ruprich-Robert vyhloubit obří betonové základové šachty, které v podmáčeném podloží dosahovaly v některých statických uzlech impozantní hloubky až osmi metrů. Na tomto pevném základu pak architekt zahájil velkolepé, čistě puristické znovuvybudování presbytáře. Použil k tomu s absolutní úctou ty samé gotické kamenné články, klenební žebra, hlavice i profilované pruty, které byly předtím z chrámu opatrně sneseny a očíslovány. Věrnost a autenticita této anastylózy a rekonstrukce byly naprosto totální; jedinou výjimkou z původního středověkého půdorysu se stalo mírné osové prodloužení ústřední mariánské kaple o jedno nové klenební pole a nekompromisní kompletní likvidace a osekání veškerých pozdějších barokních a renesančních doplňků z 16. a 18. století. Právě díky tomuto Ruprich-Robertovu gigantickému inženýrskému zásahu byla séeská katedrála v hodině dvanácté definitivně vyrvána z náruče „totální zkázy a ruiny, která nad ní po staletí bezprostředně visela“, jak ve své závěrečné zprávě hrdě konstatoval sám ministerský inspektor Viollet-le-Duc. Po smrti Ruprich-Roberta převzal osiřelé řízení stavby architekt Victor Petitgrand, který stavbu chóru úspěšně materiálně i liturgicky ucelil. V průběhu roku 1978 prošly obě sedmdesátimetrové průčelní kamenné flèches kompletní restaurátorskou sanací. Přestože je prostorové a konstrukční jádro katedrály Notre-Dame v Sées prokazatelně středověké a autentické, z hlediska památkové petrografie lze exaktně odhadnout, že o něco více než polovina veškerého vnějšího lícového obkladového zdiva (parementů) pochází čistě z rukou kamenických mistrů 19. století. Rozměry Z hlediska středověkého stavitelství vykazuje séeská katedrála mimořádně štíhlé vertikální proporce a geometrickou čistotu, které dokonale reflektují severofrancouzský gotický kánon 13. a 14. století. Následující tabulka podrobně dokumentuje celkové metrické rozměry a exaktní výšky nosných klenebních systémů chrámu: Západní průčelí Hlavní západní průčelí katedrály je symetricky sevřeno a lemováno dvojicí impozantních kamenných věží s vznosnými, prolamovanými gotickými jehlany. V raně novověké minulosti vykazoval severní jehlan o něco vyšší vertikální rozměry; v průběhu radikální vládní puristické rekonstrukce v 19. století však architekti obě věže výškově i tvarově dokonale vyvážili a osově unifikovali do nynější souměrné podoby. Do prostranství předsunutého nádvoří se v patě fasády otevírá trojice hlubokých gotických portálů, přičemž oba postranní boční portály tvoří přímou statickou a konstrukční základnu obou průčelních věží. Do prostoru nad centrálním ústředním vchodem architekti vkomponovali rozměrný portálový tympanon. Přestože zdejší figurální sochařská basreliéfní výzdoba byla fatálně zdevastována a osekána v průběhu radikálního ikonoboreckého pustošení za Francouzské revoluce, celková ikonografická linie výjevu zůstala v obrysech čitelná. V nejvyšším registru tympanonu trůní dvě hlavní postavy: Kristus Vítězný po pravici slavnostně korunuje sedící Pannu Marii, což představuje přímou a vědomou ikonografickou paralelu k slavnému mariánskému tympanonu na pařížské katedrále Notre-Dame. V nižším, spodním registru pod nohama obou postav je sochařsky vyveden rozsáhlý pašijový a hagiografický cyklus. Skupiny apoštolů shromážděné za kamennými sarkofágy zde s úctou obepínají Pannu Marii, zachycenou v hlubokém teologickém výjevu jejího zesnutí na smrtelném loži a bezprostředního tělesného Nanebevzetí. Hlavní loď Podélný korpus hlavní lodi, rozvržený na délku šesti souvislých klenebních polí, vykazuje trojlodní dispozici a je po obou stranách symetricky flankován nižšími bočními loděmi. Vnitřní architektura lodního prostoru v úplnosti přejímá a mistrně rozvíjí specifické, vysoce propracované tvarosloví tradiční gotické normanské architektury. Vnitřní stěny jsou vyvedeny v přísné a elegantní trojdílné (tříetážové) elevaci, kterou v horizontální linii tvoří: spodní patro monumentálních hrotitých mezilodních arkád; mezilehlý prstenec slepého nebo proskleného triforia; svrchní patro vysokých oken clerestoria, které je v patě klenby konstrukčně doplněno o úzký vnitřní stavební ochoz. Kamenická a sochařská výzdoba stěn vykazuje mimořádně vysokou geometrickou a stereotomickou složitost, která je pro normanskou gotickou školu 13. století typická. Postranní trojúhelníkové cvikly nad záklenky mezilodních arkád jsou v nadžebrových polích osazeny dekorativním, hluboko prořezávaným vícelistem, který je po stranách doprovázen dvěma menšími motivy gotického jetelového trojlistu. Arkádový ochoz triforia tvoří rytmická, souvislá řada lomených trojlaločných oblouků, nesených jemnými svazkovými příporami. Spodní líc atikového poprsníku (balustrády) triforia je dekorován souvislým pásem bohatého reliéfního vlysu, tvořeného prolamovanými čtyřlístky, které jsou geometricky vepsány do kamenných čtvercových polí. Tento dekorativní motiv se s přísnou rytmickou symetrií opakuje i v nejvyšším okenním patře clerestoria, kde jsou však čtvercové čtyřlístky v kordonovém vlysu střídavě doplňovány o vyřezávané přírodní motivy bujného gotického listoví. Transept Příčná loď (transept) séeské katedrály vykazuje výraznou architektonickou anomálii v podobě své půdorysné asymetrie. Zatímco jižní rameno transeptu sestává ze dvou standardních klenebních polí, severní rameno disponuje hned třemi poli a je navíc konstrukčně rozšířeno o postranní boční loď, která plynule komunikačně navazuje na hlavní chórový ochoz (deambulatorium). Celkový prostorový i dekorativní rozvrh transeptu byl silně inspirován dobovou královskou architekturou oblasti Île-de-France a je vyveden v čistých, vznosných formách francouzské **paprskové gotiky (stylu rayonnant)**. Velkolepá gotická růžice v průčelí jižního transeptu je rozvržena do tvaru mohutného rotujícího kola, což v tehdejší křesťanské ikonografii představovalo hluboký symbol „Kola Štěstěny“ – mystického obrazu neustále se měnícího světského času a pomíjivosti pozemského života. Centrum růžice: tvoří ústřední kruhový medailon s vyobrazením Ježíše Krista jako vládce všehomíra; Vnitřní prstenec: v paprscích kružby obepíná střed postavy dvanácti svatých apoštolů; Vnější prstenec: ikonograficky graduje do figurálního ztvárnění čtyřiadvaceti Starců z Apokalypsy. Přímo v patě pod touto růžicí, v souvislé řadě hrotitých oken, vystupuje malovaný cyklus deseti nejvýznamnějších starozákonních proroků a patriarchů. Interiér jižního transeptu uchovává dvě prvořadé sochařské památky. První z nich je světoznámé barokní sousoší Krásný Bůh z Sées (Le beau Dieu de Sées), vytesané z exkluzivního čistě bílého carrrarského mramoru, které pochází přímo z vyhlášených římských ateliérů slavného Giana Lorenza Berniniho. Druhým klenotem je majestátní gotická mramorová socha Notre-Dame de Sées (Panna Maria Séeská), pocházející ze 14. století. Obě tyto vzácné plastiky jsou v interiéru transeptu osazeny v bezprostřední blízkosti historické klášterní studny, jejíž ozdobné nadzemní roubení bylo puristicky zrestaurováno v průběhu 19. století. Okenní růžice severního transeptu rozvíjí zcela odlišný vizuální i teologický koncept – svými kružbami a geometrickými paprsky evokuje tvar ledového či sněhového krystalu s absolutní barevnou dominancí sytých tónů kobaltové modři. Centrum růžice: zachycuje Ukřižovaného Ježíše Krista na kříži; Paprskový věnec: tvoří šest velkých kruhových medailonů, které detailně rekapitulují kompletní ikonografický cyklus zjevení Zmrtvýchvstalého Spasitele: Krista u prázdného hrobu, příchod svatých žen, zjevení Ježíše Marii Magdaleně, pochybnosti svatého Tomáše, setkání s učedníky v Emauzích a mystické lámání chleba. Přímo v okenní zóně pod růžicí je v barvách rozvinut cyklus nejvýznamnějších regionálních svatých patronů a historických biskupů séeské diecéze: svatého Loyera, Godegranda, svaté Oportuny (patronky Normandie), Céronne, Ravena, Rasipha, Cénéryho, Osmonda, Ravereina a Alnoberta. Interiér severního křížení uchovává monumentální řezbovaný barokní oltář z éry Ludvíka XIV., který sem byl po sekularizaci přenesen ze zrušeného lehaverského kláštera menších bratří františkánů (Cordelierů v Sées), a drahocenný bronzový čtecí pult (lutrin) z 18. století. V kněžské zóně u zdi se tyčí dvě významné náhrobní mramorové plastiky klečících orantů, které v hluboké modlitbě zpodobňují dva séeské biskupy 19. století – Charlese-Frédérica Rousseleta a Françoise-Marie Trégara; autorem obou těchto špičkových děl je slavný francouzský sochař Étienne Leroux. Z postranní lodi tohoto ramene se plynule vchází do samostatné, bohatě zdobené kaple, která ve stříbrném relikviáři celoročně uchovává posvátné ostatky svatého Latuina, zakladatele a 1. biskupa zdejší diecéze. Hlavního chór a paprsčité kaple Zatímco podélné trojlodní korpus lodi vykazuje přísné normanské tvarosloví, velkolepý hlavní chór (kněžiště) reprezentuje spíše čistou, královskou vlastní francouzskou gotiku oblasti Île-de-France. Kněžiště je stavebně vymezeno dvěma velkorysými klenebními poli a uceleno monumentální pětibokou polygonální apsidou. Presbytář je v polokruhu obeprán průchozím chórovým ochozem, z něhož se radiálně do stran otevírá a rozvětvuje věnec pěti paprskových kaplí. Liturgické uspořádání kněžiště prošlo na sklonku starého režimu zásadní proměnou. Podle původních plánů, které v roce 1780 vypracoval klasik Joseph Brousseau, měl být oltář situován až v samotné hloubce apsidy, zatímco vyřezávané stally kanovnické kapituly měly zaplňovat křížení příčné lodi a první pole hlavní lodi. Osvícený biskup Jean-Baptiste du Plessis d’Argentré však tento rozvrh v roce 1786 radikálně pozměnil – přímo do centra křížení lodí nechal osadit zbrusu nový, monumentální klasicitní hlavní oltář. Tento mramorový oltář nese dva mistrné sochařské basreliéfy: směrem do hlavní lodi: vystupuje hluboký figurální výjev Ukládání Krista do hrobu (Oplakávání); směrem do chórového ochozu: je vyobrazeno zázračné nalezení ostatků svatých konfesních mučedníků Gervásia a Protásia. V prostoru zadního chóru je instalován monumentální soubor dvaasedmdesáti bohatě vyřezávaných mnišských stall. Tyto drahocenné barokní lavice byly v roce 1870 kompletně demontovány, aby na nich mohl architekt Victor Ruprich-Robert provést generální restaurátorský a řezbářský zásah; zdlouhavé zpětné osazení a materiální ucelení stall v apsidě bylo triumfálně završeno až v roce 1931 za episkopátu biskupa Octava Pasqueta. Přehled paprskových kaplí (od severu k jihu) Geometrický věnec radiálních kaplí obíhajících deambulatorium vykazuje mimořádně hodnotný ikonografický, sklářský i sepulkrální program: 1. Kaple svatého Mikuláše (Chapelle Saint-Nicolas): situovaná na extrémní severní straně ochozu, uchovává cenné gotické architektonické detaily patek žeber. 2. Kaple svatého Godegranda (Chapelle Saint-Godegrand): prosvětlená drahocenným gotickým oknem, které ikonograficky portrétuje svatého Godegranda (bývalého séeského biskupa) spolu s jeho pokrevní sestrou svatou Oportunou. V interiéru je dnes osazena moderní figurální plastika svaté Terezie z Lisieux, která v mládí do séeské katedrály osobně putovala v rámci velkých regionálních poutí. 3. Osová kaple Nejsvětější svátosti (mariánská kaple) (Chapelle axiale du Saint-Sacrement): tvoří geometrický i duchovní vrchol celého závěru chrámu. Je exkluzivně dedikována lokálnímu mariánskému patrociniu Notre-Dame-des-Champs (Panna Maria v polích) a v rámci Ruprich-Robertovy puristické obnovy byla v ose mírně prodloužena o jedno kompletní nové klenební pole. 4. Kaple svatého Augustina (Chapelle Saint-Augustin): klasicistně upravený prostor s drahocennou barokní oltářní architekturou. 5. Kaple svaté Maří Magdaleny (Chapelle Sainte-Madeleine): uchovává světoznámou gotickou vitráž, na níž je hříšnice Maří Magdalena vyobrazena v hlubokém pokání u nohou Ježíše Krista. Tento prostor slouží jako oficiální episkopální pohřebiště (krypta) séeských ordinářů 19. a 20. století; jsou zde uloženy hrobky tří sídelních biskupů: biskupa Claude Bardela: nad jehož hrobem trůní monumentální mramorová náhrobní plastika ležící postavy (gisant); biskupa Octava Pasqueta: velkého farního obnovitele; biskupa Andrého Piogera: zasloužilého normanského teologa. Monumentální plastika „Anděl katedrály“ Nádvoří (parvis) před západním průčelím gotického chrámu oživuje novodobé sochařské dílo monumentální plastiky „Anděl katedrály“. Toto moderní figurální dílo zhotovil v průběhu května roku 2013 renomovaný francouzský sochař a figuralista Yannick Robert přímo v otevřeném plenéru na chrámové esplanádě, načež jej autor oficiálně věnoval a daroval do plného uměleckého vlastnictví séeskému diecéznímu biskupství. Slavnostní liturgický akt požehnání a odhalení této moderní kamenné skulptury celebroval dne 5. července 2013 sídelní séeský ordinář, biskup Jacques Habert. Varhany Barokní zakladatelská fáze Clauda Parisota (1743) Až do poloviny 18. století byl monumentální vnitřní prostor gotického dómu zcela bez varhanního doprovodu. K radikálnímu obratu došlo teprve s nástupem osvíceného biskupa Louise-Françoise Néele de Christot (v úřadu 1740–1775), který vydal oficiální rozhodnutí o pořízení reprezentativního královského nástroje na západní emporu. Dne 12. ledna 1743 byla mezi katedrální zádušní kapitulou a slavným lotrinským varhanářským mistrem Claudem Parisotem podepsána oficiální stavební smlouva. Podle dochovaného inženýrského rozpočtu disponoval Parisotův barokní stroj celkem 29 hudebními rejstříky, které byly rozloženy na 4 manuály a samostatný pedál; celkové finanční náklady na tuto čtrnáctiměsíční kampaň se vyšplhaly na sumu 4 000 liver. Velkolepou, bohatě prořezávanou dřevěnou varhanní skříň (buffet) vyřezal mistr truhlář Jacques Chapelain z Argentanu na základě samostatného kontraktu z 24. ledna 1743 za sumu 1 500 liver. Tento raně novověký nástroj byl výtvarně i akusticky přímou a vědomou inspirací slavným varhanním strojem v premonstrátském opatství v Mondaye. Po dílčích intonačních opravách v roce 1812 byl celý komplex o čtyři roky později kompletně demontován, aby mohl být tesaři znovuvztyčen na zbrusu nové, staticky zpevněné západní tribuně (kůru). Bratři Louis a Robert Damiensovi tehdy provedli generální mechanickou revizi a vyčištění celého píšťalového fondu a výrazně modifikovali vnitřní rejstříkovou dispozici. Takto upravený nástroj slavnostně inauguroval dne 18. března 1869 virtuos Franz-Aloys Klein, tehdejší hlavní sídelní varhaník metropolitní katedrály v Rouenu. V roce 1879 vypracoval největší varhanář světové historie, Aristide Cavaillé-Coll, hloubkovou organologickou expertízu, v níž konstatoval absolutní materiálovou zchátralost barokního traktu a navrhl nekompromisní radikální řešení – kompletní novostavbu velkolepého romantického symfonického varhanního stroje za sumu 45 000 franků. V letech 1881–1883 Cavaillé-Coll svůj mistrovský plán realizoval. Zrodil se věhlasný nástroj disponující 32 rejstříky a 40 píšťalovými řadami, které umělec rozezněl skrze 3 manuálové klávesnice a pedál. Tento romantický klenot slavnostně inauguroval dne 18. ledna 1883 fenomenální virtuos Alexandre Guilmant, tehdejší titulární varhaník chrámu Sainte-Trinité v Paříži. Po vynucené desetileté pauze – kdy musel být nástroj na kůru kompletně neprodyšně zapouzdřen a utěsněn z důvodu havarijního přezdívání a celkové rekonstrukce gotických kleneb hlavní lodi – provedl v roce 1910 stoprocentní materiálovou sanaci a nové naladění mistr Charles Mutin, legitimní nástupce a ředitel slavné Cavaillé-Collovy pařížské továrny. Tyto znovuzrozené varhany slavnostně inauguroval dne 12. juli_a 1910 legendární nevidomý skladatel Louis Vierne, tehdejší nejvyšší šéfarchitekt zvuku a titulární varhaník pařížské katedrály Notre-Dame. Další velkou opravu v roce 1937 úspěšně realizovala světoznámá klavírní a varhanní továrna Pleyel. Novodobé rozšiřování a současný stav (1969–2010) V letech 1969–1972 realizovali varhanářští mistři Louis Benoist a Pierre Sarélot rozsáhlou inženýrskou operaci; Cavaillé-Collův původní romantický fondu kompletně vyčistili a mechanicky jej rozšířili z 32 na nynějších 38 plnohodnotných rejstříků. Tento zmodernizovaný aparát slavnostně inauguroval dne 7. května 1972 Georges Robert, sídelní varhaník chrámu Notre-Dame ve Versailles. K poslední velké vládní restaurátorské kampani došlo v letech 2005–2009 pod rukama sochařských a varhanářských bratří Robertů z Nantes. Slavnostní inaugurační recitál k plnému ucelení huti celebroval dne 20. června 2009 světoznámý virtuos Olivier Latry, hlavní titulární varhaník pařížského metropolitního chrámu Notre-Dame. Zatímco píšťalový fond je z podstatné části symfonickým dílem 19. a 20. století, drahocenná dubová varhanní skříň z roku 1743 od Jacquesa Chapelaina požívá státní ochrany a již od 24. března 1976 je trvale zanesena na oficiálním seznamu francouzských národních kulturních památek (Monument historique). V současné konfiguraci disponují séeské katedrální varhany celkem 38 znějícími rejstříky, které jsou ovládány skrze tři manuálové klávesnice a jeden pedálový stroj. Kompletní vnitřní přenosové ústrojí tónové i rejstříkové mechaniky (tónová i rejstříková traktura) je vyvedeno v čisté, přísně mechanické formě, což zaručuje absolutní intonační citlivost a autenticitu interpretace. Zvony Monumentální gotické věže chrámu obdržely v nedávné době významné kampanologické doplnění. Dne 27. září 2015 sídelní séeský biskup Jacques Habert slavnostně posvětil a požehnal tři zbrusu nové bronzové zvony. Celý tento soubor byl na zakázku diecéze precizně odlit ve světoznámé normanské zvonařské slévárně Cornille-Havard v městě [Villedieu-les-Poêles-Rouffigny]. Nádherné, hluboko do bronzového pláště vytesané reliéfní vlysy, nápisové pásky a výtvarné gravury zhotovil přední regionální umělec Marc-Antoine Orellana. Celkové finanční náklady na tuto náročnou technologickou a liturgickou operaci se vyšplhaly na sumu 130 000 €, která byla plně uhrazena z darů věřících a farních fondů. Odkazy Literatura Anne-Sophie Boisgallais et Francis Bouquerel, Sées, lumière sur la cathédrale, Editions La Mésange bleue, Mortagne-au-Perche, 2018, 192 p. Maylis Baylé (Dir.), L'architecture normande au Moyen Âge. Actes du colloque de Cerisy-la-Salle (28 septembre-2 octobre 1994)., Éditions Charles Corlet et Presses universitaires de Caen, Condé-sur-Noireau et Caen, 1997 (1re édition), 2001 (2de édition revue et augmentée), 2 volumes in 4°, 385p. et 445p., (ISBN 2-84133-135-0) et (ISBN 2-85480-949-1), (ISBN 2-84133-134-2) et (ISBN 2-85480-950-5), p. 159–174 (tome I, Regards sur l'art de bâtir.), p. 179–184 (tome II, Les étapes de la création.). H. Beaudoin et Hector Maris, Essai historique sur la cathédrale et le chapitre de Séez, Ch. Thomas et L. Mention, Alençon, 1876, lire sur Gallica Georges Bertin, Francis Bouquerel, Jean-Pierre Duroy, Michel Le Bossé, Guide de la cathédrale, de la ville et du pays de Sées, éditions Charles Corlet, 1995. Paul Bourdon, Cathédrale Notre-Dame de Sées, Sées, 1973, 20 p. (OCLC 370671729) Martine Callias Bey et Véronique David, « Sées. Cathédrale Saint-Gervais-Saint-Protais », dans Les vitraux de Basse-Normandie, t. France-Recensement VIII, Rennes, Condé-sur-Noireau, Presses universitaires de Rennes. Éditions Charles Corlet, coll. « Corpus vitrearum », 2006, 255 p. (ISBN 2-7535-0337-0), p. 221-230 Louis-Victor Dumaine, La Cathédrale de Sées, coup d'œil sur son histoire et ses beautés, Impr. de F. Montauzé 1892. P. Flament, La cathédrale de Sées, Delta 2000, 1989, 24 p. René Gobillot, La cathédrale de Sées :ouvrage de 35 gravures et d’un plan, Paris, H.Laurens, collection : Petites monographies des grands édifices de la France, 1937 René Gobillot, « Sées », dans Congrès archéologique de France. 111e session. L'Orne. 1953, Paris, Société française d'archéologie, 1954, p. 39-54 Jean Lafond, « Les Vitraux de la cathédrale de Sées », dans Congrès archéologique de France. 111e session. L'Orne. 1953, Paris, Société française d'archéologie, 1954, p. 59-83 Christiane Olde-Choukair, « Les travaux de restauration de la cathédrale de Sées du XVe au XIXe siècle », Bulletin de la Société historique et archéologique de l'Orne, t. CXVII, nos 3-4,‎ 3e et 4e trimestres 1998, p. 69-98, compte-rendu par Dany Sandron, « Les restaurations de la cathédrale de Sées du XVe au XIXe siècle », Bulletin Monumental, t. 158, no 3,‎ 2000, p. 264-265 Lillich Meredith Parson,, « Les vitraux de la cathédrale de Sées à Los Angeles et dans d'autres Musées américains », Annales de Normandie, t. 40e année, nos 3-4,‎ 1990, p. 151-175 Farid Abdelouahab (dir.) (préf. Jack Lang), Regards objectifs : Mieusement et Lesueur photographes à Blois, Paris, Somogy, 2000, 183 p. (ISBN 2-85056-436-2), p. 31 Photographie de Séraphin-Médéric Mieusement de la restauration du chœur vers 1882 Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Cathédrale Notre-Dame de Sées na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Katedrála Notre-Dame de Sées na Wikimedia Commons