Opatství Mont-Saint-Michel

Opatství Mont-Saint-Michel (francouzsky Abbaye du Mont-Saint-Michel) je dosud činný klášter v Normandii. Původně benediktinské opatství je od roku 2001 svěřeno Monastickým bratrstvům Jeruzaléma. Nachází se na ostrově Mont-Saint-Michel, který náleží ke stejnojmenné obci v departementu Manche. Budova kláštera je od 1862 zapsána na seznamu historických památek francouzského ministerstva kultury. Klášter je dvojnásobně zapsán na seznamu světového dědictví UNESCO: poprvé v roce 1979 jako součást celku „Mont-Saint-Michel a jeho zátoka“ a podruhé v roce 1998 jako součást sériové památky „Poutní cesty do Santiaga de Compostela ve Francii“. Samotný klášter přiláká přibližně 1,5 milionu z celkových 2,5 milionu turistů, kteří horu každoročně navštíví, což z něj činí jedno z nejnavštěvovanějších kulturních míst ve Francii. Geografie Ostrov Mont-Saint-Michel se nachází na území francouzské obce Le Mont-Saint-Michel v departementu Manche v metropolitním regionu Normandie. Toponymie Historicky doložené názvy in monte qui dicitur Tumba – kolem roku 850 (Revelatio, s. 409) revelatio Monte Sancti Michaelis – 966 (AG NLM) loco Sancti Michaele in monte qui dicitur Tumba – v letech 1017–1026 Původní název tumba („hrobka“ či „mohyla“) ustoupil označení kláštera, který v roce 708 založil svatý Aubert, biskup z Avranches. Apelativum tombe je v toponymii vzácné a obvykle se interpretuje ve významu „pohřebiště“ či „hřbitov“. Pravděpodobně šlo o kultovní či pohřební místo existující ještě před příchodem mnišské komunity, neboť dobové texty nezmiňují žádný konkrétní významný hrob. Historik Pierre Bouet se přiklání k významu „pahorek“ či „vyvýšenina“. Při hledání hypotetického indoevropského kořene tum (vyvýšenina) pravděpodobně vychází z příbuznosti se slovem tumulus. Podle něj tento základ lépe odpovídá geografické realitě místa Křesťanská latina však u slova tumba tento význam (s výjimkou označení pro pohřební mohylu) nezná. Podobný význam má i staroirské dumae (irsky dumha), které je téměř synonymem k tuaim či tuama, ale i zde je význam vždy spojen s pohřební mohylou či náspem. Název sousedního ostrůvku Tombelaine není odvozen od galského boha Belena, jak se dříve soudilo, ale vychází z původního tvaru tumb-ell-ana. Jde o odvozeninu se zdvojeným sufixem, která je homonymem k názvům jiných francouzských míst, jako je osada Tombelaine v Calvadosu nebo obec Tomblaine v departementu Meurthe-et-Moselle. Mont-Tombe v antice Hora Mont-Saint-Michel byla již od počátku místem, kam lidé projektovali příběhy, které formovaly jejich identitu a poskytovaly jim pocit bezpečí. Hypotéza, podle níž byl ostrov v antice místem druidských kultů kmene Abrincatů (obývajících oblast kolem hory a dnešního Avranchin), se však zakládá pouze na nepřímých indiciích. Podle historika a kanovníka katedrály Saint-Samson de Dol-de-Bretagne, Gillese Dérica (1726–1800), byla skála pohanskou svatyní zasvěcenou galskému bohu Slunce pod názvem Mons vel Tumba Beleni („Hora nebo hrobka Belena“). Tato teorie je dnes již opuštěna, neboť nebyla nalezena žádná archeologická vrstva dokládající antické osídlení a název Tumba Beleni je s největší pravděpodobností zkomoleninou (kakografií) jména ostrůvku Tombelaine (původně Tumbellana). Původní název Mont-Saint-Michel, tedy Mont Tombe (latinsky Mons Tumba), mohl vzniknout prostým popisem geografie místa – skála se tyčila z písků „způsobem připomínajícím hrobku“ (mohylu). Mont-Saint-Michel na počátku křesťanské éry Legendární a zázračné vyprávění o křesťanském založení opatství pochází z latinského textu Revelatio ecclesiae sancti Michaelis in monte Tumba, který v 9. století sepsal kanovník z Mont-Saint-Michel nebo z katedrály v Avranches. Tento spis vznikl v kontextu mocenských bojů mezi Bretaní, Normandským vévodstvím a Franskou říší, a také v době kanonických reforem prováděných karolinskými císaři. Kronikáři z 9. až 12. století psali „legendy“ pro slávu Boží, panovníka a své komunity; v jejich textech však nelze vidět jen čiré výmysly, což vyžaduje jejich kritické čtení. První křesťanské stopy Při příchodu křesťanství do regionu (kolem 4. století) patřila hora Mont Tombe do diecéze Avranches, jejíž hranice odpovídaly území kmene Abrincatů. Kolem poloviny 6. století se křesťanství v zátoce pevně usadilo. Poustevníci svatý Pair a svatý Scubilion zde založili dvě kaple: jednu zasvěcenou svatému Štěpánovi (v polovině výšky skály) a druhou svatému Symphorienovi (u paty skály). Sen svatého Auberta a kult svatého Michaela Kult svatého Michaela se šířil z Východu a v Západní Evropě se objevil koncem 5. století po založení svatyně v Monte Sant'Angelo v Itálii (492). V roce 813 rozšířil Karel Veliký svátek svatého Michaela na celou svou říši. Archandělovi byly zasvěcovány kaple a věže na izolovaných a vyvýšených místech, aby se připomnělo, že je „vůdcem“ andělů. Podle spisu Revelatio nechal biskup svatý Aubert z Avranches postavit v roce 708 oratoř zasvěcenou svatému Michaelovi. Legenda praví, že Aubert obdržel ve spánku třikrát příkaz od archanděla, aby na hoře Mont-Tombe vztyčil svatyni, která měla být replikou italského Gargana. Aubert nechal odstranit pohanský kultovní kámen a na jeho místě vybudoval kruhovou svatyni z hrubě naskládaných balvanů. Kolem roku 708 vyslal dva kanovníky do Itálie pro relikvie: kus mramoru s otiskem nohy archanděla a část jeho purpurového pláště (tzv. „závoj z Ráje“). Právě během této mise mělo v březnu 709 dojít k obří přílivové vlně, která pohltila les Scissy a udělala z hory ostrov. Biskup vysvětil kostel 16. října 709 a ustavil kapitulu dvanácti kanovníků. Skutečný původ kláštera zůstává nejasný. Založení mohlo být dřívější (6.–8. století) v rámci rozvoje klšterů v Normandii. Mohlo být také spojeno s politickým vlivem Pipinovců, austrasijské šlechty, která kult svatého Michaela využívala k potvrzení svého vítězství nad Neustrijci. Archeologické nálezy V roce 1960 nalezl architekt Yves-Marie Froidevaux východně od kaple Notre-Dame-sous-Terre zeď, o níž se domníval, že je pozůstatkem původní oratoře z roku 708. V roce 2000 však archeologické analýzy cihel toto vyvrátily – ukázalo se, že jde o opěrnou zeď z 10. století. První stavby byly brzy nedostatečné a v karolinském období vznikly rozsáhlejší budovy s celami pro řeholníky. Postupem času se název hory změnil z Mont Tombe na Mont-Saint-Michel-au-péril-de-la-Mer (Hora svatého Michala v nebezpečí moře), což byl během středověku běžný název, než se ustálila dnešní podoba. Historie opatství Kolegiátní kostel sv. Michala v 9. a 10. století Během prvního století po svém usazení zůstávali kanovníci z Mont-Saint-Michel věrni svému poslání zasvěcenému kultu archanděla Michaela. Hora se stala centrem modliteb, vzdělanosti a poutním místem. Období stability, které Neustrie zažívala za vlády Karla Velikého, však po císařově smrti vystřídaly rozsáhlé nepokoje. Zatímco zbytek Galie čelil barbarským vpádům, náboženství a věda našly útočiště v diecézi Avranches, a především právě na Mont-Saint-Michel. Nájezdy Vikingů, které se dříve dařilo držet v šachu, nabraly kvůli sporům mezi Karlovými vnuky na nové síle. Ani tyto události však nezastavily poutníky směřující k uctívané skále. V roce 847 však Vikingové dorazili až k Mont-Saint-Michel a zdejší kolegiátní kostel vyplenili. Vikinský jarl Rollo po svém křtu daroval duchovním z hory pozemky v Ardevonu a přislíbil jim trvalou ochranu. V roce 933 uznal jeho syn a nástupce, Vilém Dlouhý meč, autoritu francouzského krále Raoula, který mu postoupil oblasti Cotentin a Avranchin až k řece Sélune. Mont-Saint-Michel tak přešel pod normanskou správu a stará hranice Neustrie byla obnovena na řece Couesnon. Vilém Dlouhý meč následně pokračoval v politice obnovy klášterů, kterou započal již jeho otec. Založení benediktinského opatství (965) Rychle rostoucí bohatství kolegiátního kostela se časem stalo překážkou pro jeho řádné fungování i náboženské poslání. Kanovníci, kteří měli prostředky k uspokojování svých světských tužeb, utráceli dary zbožných knížat za radovánky. Samotný kostel zůstával opuštěný, případně v něm sloužili pouze špatně placení klerici. Když se moci ujal Richard I. Nebojácný, syn Viléma Dlouhého meče, pokusil se situaci řešit. Předvolal si kanovníky, aby jim vytkl jejich výstřelky a připomněl jim posvátný charakter místa. Poté, co se je marně snažil přimět k řádnému náboženskému životu domluvami i hrozbami, rozhodl se Richard – se souhlasem papeže Jana XIII. a krále Lothara – nahradit kanonii benediktinským klášterem. Vyslal na Mont-Saint-Michel svého úředníka doprovázeného vojáky, aby kanovníkům oznámil ultimátum: buď přijmou řeholi svatého Benedikta a podřídí se klášterní askezi, nebo musí horu opustit. Řeholi přijal pouze jeden z nich. Ostatní odešli a uvolnili místo opatu Maynardovi I. z opatství Saint-Wandrille, který zde zavedl benediktinský řád. K této výměně došlo v roce 965 nebo 966, což je datum považované za oficiální založení opatství Mont-Saint-Michel. Období prvních benediktinských opatů (10.–11. století) Právě tito první benediktinští mniši vybudovali v roce 966 předrománský dvoulodní svatostánek známý jako „Notre-Dame-sous-Terre“ (Panna Marie v podzemí). Od roku 1060 pak započala výstavba hlavní lodi opatství, jejíž křížení transeptu spočívá přímo na vrcholu skály. Vzhledem k tomu, že ostrov byl příliš malý pro založení lomu, musel se stavební kámen dovážet – využíval se především vápenec z Caen nebo žula. Vztahy mezi normanskými a bretaňskými panovníky Norman Maynard II., opat z let 991–1009, stál zároveň v čele opatství Saint-Sauveur de Redon v Redonu. Šlo o výsledek nadstandardních vztahů, které navázal jeho strýc Maynard I. s renneskými hrabaty a bretaňskými vévody. Kolem roku 1020 však území mezi řekami Sélune a Couesnon dobyl zpět Richard II., čímž definitivně potvrdil příslušnost Mont-Saint-Michel k Normandii. I přes tento ústup bretaňského vlivu se bretaňský vévoda Conan I. († 992) nechal na hoře pohřbít jako jeden z jejích mecenášů. Napětí mezi oběma vévodstvími se snažily zmírnit i sňatky: Richardova sestra Havíza se provdala za Geoffroye I. Bretaňského a Richard II. si vzal za ženu Geoffroyovu sestru Juditu. Vliv normanských panovníků byl pro budoucnost opatství klíčový. Financování klášterů a kostelů, zejména Mont-Saint-Michel, jim nabízelo ideální příležitost k vylepšení obrazu a k sebeprezentaci v roli ochránců křesťanství na svém území. Rozkvět hory pod normanskou nadvládou byl tedy do značné míry výsledkem politických zájmů. Zatímco kolem roku 1000 již byla velká opatství ve východní Normandii obnovena, západní část země – s výjimkou Mont-Saint-Michel – zůstávala stále „pohanským krajem“. Překladatelské centrum ve 12. století V první polovině 12. století měli benediktini z Mont-Saint-Michel zásadní vliv na intelektuální rozvoj Evropy. Podle řady historiků zde probíhaly překlady Aristotela přímo ze starořečtiny do latiny. Nejstarší rukopisy Aristotelových děl (zejména Kategorií) pocházejí z 10. a 11. století, tedy z doby předcházející slavným překladům z arabštiny v Toledu či v Itálii. Opatství dosáhlo svého vrcholu za opata Roberta z Torigni, který byl soukromým poradcem normanského vévody a anglického krále Jindřicha II. Bretaňský útok ve 13. století V roce 1204, během mocenského střetu mezi anglickým a francouzským králem, začal Filip II. August obsazovat pevninská léna normanského vévody. Jeho spojenec Vít z Thouars vtrhl v čele bretaňského vojska do oblasti Avranchin a oblehl horu. Samotné opevnění kláštera útoku odolalo. Guy de Thouars se však v zlosti z neúspěchu rozhodl ustoupit a město nechal zapálit. Plameny šlehající k vrcholu hory přeskočily na opatství a většinu jeho budov proměnily v popel. Obnova a opevňování ve 13. století Opat Jordan zahájil první opravy a nechal klášter obehnat první hradební zdí. Z této doby se dochovala budova Belle Chaise, osmiboká věž Corbins na konci traktu Merveille a severní hradby nad klášterním lesem. Ke stejnému období patří věž Fanils s vížkou Pilette a západní hradby obklopující přístupovou rampu, která sloužila jako druhý vchod na horu. Král Filip August, který pravděpodobně cítil vinu za zkázu části hory, zaslal Jordanovu nástupci Raoulovi des Iles 20 000 tourských liber na celkovou obnovu opatství. Raoul nechal postavit trakt Merveille – monumentální stavbu se šesti sály ve třech patrech (výška 40 m), budovanou v letech 1211 až 1228. První křídlo bylo hotovo v roce 1217, druhé v roce 1228. Projekt počítal i se třetí budovou, na kterou však už nezbyly prostředky a zůstala pouze v základech. Křížová chodba traktu Merveille, dokončená v roce 1228, byla postavena v normanském architektonickém stylu s kruhovými hlavicemi sloupů, cvikly z vápence z Caen a rostlinnými motivy. Stoletá válka ve 14. a 15. století Napětí mezi Francií a Anglií Napětí mezi oběma stranami nabylo vojenského charakteru v roce 1324, kdy Guillaume du Merle, generální kapitán normandských přístavů, ustavil na místě královskou posádku. Konflikt měl i silný finanční dopad; hned v jeho počátku totiž opatství přišlo o veškeré příjmy ze svých převorství na anglické půdě. Počátek anglických útoků na opatství V roce 1356 Angličané dobyli nedaleký ostrov Tombelaine, vybudovali zde opevnění a zahájili obléhání opatství, které představovalo strategické francouzské předmostí v jinak Angličany ovládané Normandii. Krátce poté byl kapitánem místní posádky jmenován Bertrand du Guesclin, jemuž se řadou vítězství podařilo anglickou hrozbu na několik let odvrátit. Posílení obranného systému V roce 1386 byl opatem zvolen Pierre Le Roy. Ten nechal zásadně zpevnit vstupní prostory k první linii hradeb: vznikla věž Perrine (čtvercová věž pro ubytování posádky), schodiště Grand Degré s obrannou věží Claudine, vstupní objekt Châtelet překlenující přístupové schodiště a předsunutý barbakan. Porážka u Azincourtu (1415) a opětovné obsazení Tombelaine Angličany (1423) přiměly nového opata, Roberta Jolliveta, k další výstavbě. Od roku 1417 vznikala druhá linie hradeb obepínající celou podhradní vesnici, byl zřízen jediný opevněný vstup (Královská brána) a v roce 1418 byla v rostlé skále za apsidou opatství vyhloubena velká cisterna na pitnou vodu. Obléhání opatství Poté, co v roce 1419 padl do anglických rukou Rouen, Robert Jollivet z obavy před jejich mocí přešel na stranu anglického krále. O rok později však francouzský král Karel VII. jmenoval kapitánem hory Jana VIII. z Harcourt, aby čelil hrozící invazi. Mont-Saint-Michel zůstal posledním místem v Normandii, které kladlo odpor. Angličané jej v letech 1423 až 1440 drželi v obležení, blokovali přístup po souši i po moři a vybudovali opěrné body na Tombelaine a v Ardevonu. Bretonské útoky proti Angličanům Bretonský vévoda, ač formálně spojenec Angličanů, k nim choval nedůvěru a obával se nebezpečí, které by pro jeho panství znamenalo ovládnutí skály Anglií. Na jeho příkaz byla v přístavu Saint-Malo tajně vystrojena flotila pod vedením admirála Brianda III. z Châteaubriant-Beaufort a biskupa Guillauma de Montfort. Výprava složená z bretonských rytířů a zbrojnošů anglické loďstvo 16. června 1425 drtivě porazila. Když vítězná eskadra dorazila k Mont-Saint-Michel, obléhací vojska se v obavě z kombinovaného útoku obránců a bretonských rytířů narychlo stáhla ze svých pozic, což umožnilo obležené místo znovu zásobovat. Krvavé střety na obou stranách Jakmile pomocná eskadra odplula, Angličané se ihned vrátili a obnovili svá opevnění. Sevření opatství se ještě stupňovalo; veškeré spojení s pevninou bylo odříznuto a každý pokus posádky o zajištění zásob se při odlivu měnil v krvavé potyčky na okolních písčinách. Velitel posádky Jean zorganizoval spolu se spojencem Jeanem de La Haye překvapivý výpad proti anglickým hlídkám. Útok skončil masakrem Angličanů (na místě zůstalo přes 200 mrtvých), kteří se poté stáhli do svých pevností. Po smrti Jeana z Harcourt v bitvě u Verneuil (srpen 1424) převzal velení Jean de Dunois, jehož autorita však byla brzy zpochybněna. Mniši tehdy financovali posílení obrany z vlastních zdrojů – nechali roztavit část církevního zlatnického pokladu v mincovně, kterou král na hoře zřídil v roce 1420. Dne 2. září 1424 nastoupil do čela obrany Louis d'Estouteville. Ten nechal v listopadu téhož roku z bezpečnostních důvodů evakuovat z města ženy, děti a vězně. Boje se vyostřily; Angličané při každém odlivu pronikali až k hradbám a jakákoliv komunikace byla možná jen za cenu neustálých střetů. V červnu nebo červenci 1425 zahájili Angličané, posílení o žoldnéře a přeběhlíka Roberta Jolliveta, generální útok, který však obránci a bretonští rytíři odrazili. V listopadu 1425 pak d'Estouteville uspořádal masivní protiúder, který Angličany zaskočil a způsobil jim těžké ztráty. Mniši následně zastavili zbývající cennosti, aby mohli dokončit opevnění včetně brány s padací mříží a zvedacím mostem. Karel VII. je v jejich odporu podporoval, a vzhledem k jejich izolaci jim v roce 1426 udělil právo razit vlastní mince. Po těchto událostech se aktivita Angličanů až do roku 1433 utlumila. Velká anglická ofenziva proti opatství V roce 1433 vypukl ve městě požár, který zničil jeho značnou část, čehož Angličané využili k novému útoku. Dne 17. června 1434, za velkého odlivu, zahájil Thomas de Scales masivní ofenzivu s využitím dělostřelectva a obléhacích strojů. Během tohoto třicetiletého obležení bránilo opevněné opatství trvale pouze asi dvacet osob. Ačkoliv se uvádí seznam „119 rytířských obránců“, mnozí z nich mohli mít příbuzné v anglickém vojsku. Samotného útoku v roce 1434 se neúčastnilo více než 2000 Angličanů. Byl to poslední velký pokus o dobytí hory. Armáda Thomase Scalese při něm na písčinách zanechala dvě bombardy, dnes známé jako „Micheletty“ (Michelettes). Tato slavná děla byla dlouhá staletí vystavena u vstupu do Mont-Saint-Michel; v roce 2017 byla odvezena k odborné restauraci a po jejím dokončení na konci roku 2019 se vrátila zpět na své místo. Po této neúspěšné akci se Angličané omezili na pozorování hory z ostrova Tombelaine a svých pevností. Mont-Saint-Michel pak již žádnému obléhání nečelil až do úplného osvobození Normandie v roce 1450. Režim kommendy v 16. století Přestože se opatství stalo národním symbolem odporu proti Angličanům, jeho celková prestiž od 12. století postupně upadala a místo ztrácelo na svém vojenském i náboženském významu. Úpadek francouzských opatství, včetně toho na Hoře, dále prohloubil tzv. režim commendy, zavedený francouzským králem v roce 1516. Tento systém umožňoval, aby v čele kláštera stáli laičtí představení, kteří čerpali jeho příjmy, aniž by tam museli sídlit nebo dbát o duchovní život. Přesto si poutě na Mont-Saint-Michel uchovaly svou popularitu a mezi poutníky se často objevovali i samotní francouzští králové. Hora zůstala strategickým bodem i během náboženských válek. Jakožto baštu Katolické ligy se ji hugenoti (francouzští protestanti) pokusili neúspěšně dobýt v letech 1577, 1589 a 1591. Věznice v 17. a 18. století Za starého režimu (Ancien Régime) se opatství stalo místem věznění osob podléhajících různým jurisdikcím. Ačkoliv legendy hovoří o budování kobek již v 11. století, jejich existence je doložena až v století šestnáctém. Ludvík XI. nechal v románském opatském paláci instalovat tzv. „fillette“ (v překladu „děvčátko“) – podle pověstí šlo o klec ze dřeva a železa zavěšenou přímo pod klenbou. Navzdory reformě, kterou v roce 1622 zavedla kongregace Maurínů, docházelo v klášteře k úpadku mravů (někteří mniši žili v areálu i s ženami a dětmi). Kvůli celkovému zanedbání údržby rozhodl v roce 1731 Ludvík XV., že část opatství přemění na státní věznici. Místo si tehdy vysloužilo přezdívku „Bastila v moři“ (Bastille des mers). Mezi nejznámější vězně té doby patřili například novinář Victor Dubourg de La Cassagne nebo dramatik Desforges. V roce 1766 se pevnostní opatství nacházelo již v troskách. Když pak vypukla Velká francouzská revoluce, obývalo klášter posledních šest řeholníků. Období po Velké francouzské revoluci v 18. století Využití opatství jako věznice paradoxně tento významný doklad náboženské architektury zachránilo. Mnohé jiné kláštery, které se po roce 1789 staly národním majetkem, byly totiž srovnány se zemí, rozprodány soukromníkům jako zdroje stavebního kamene nebo se kvůli zanedbané údržbě proměnily v ruiny. Když v roce 1791 (kdy se pro opatství začal používat název „Mont Michel“) odešli poslední benediktini, stal se klášter výhradně vězením. Od roku 1793 (již pod revolučním názvem „Mont libre“, tedy Svobodná hora) zde bylo internováno přes 300 odbojných kněží (tzv. prêtres réfractaires), kteří odmítli složit přísahu na civilní ústavu duchovenstva, a dále povstalečtí šuani a političtí vězni. Špatné zacházení s vězni vedlo k několika vzpourám. Za vlády Ludvíka Filipa se dokonce vězni z řad ultraroyalistů a republikánů – ačkoliv se při svých dvou denních vycházkách na plošině před kostelem zásadně nemísili – spojili proti řediteli věznice Martinu des Landes, který byl následně odvolán. Majetnější vězni si nicméně díky systému tzv. „pistole“ (úplatky žalářníkům) mohli dopřávat vycházky do podhradí; ostatní měli alespoň přístup k vzácným knihám, které kdysi mniši v klášterním skriptoriu opsali. V roce 1794 byl na vrcholu zvonice instalován optický telegraf Chappeova systému, čímž se Mont-Saint-Michel stal důležitým článkem telegrafní trasy spojující Paříž s Brestem. Rozhodnutí Napoleona v 19. století V letech 1811 a 1817 nechal Napoleon přeměnit zdejší věznici na centrální trestnici a následně na káznici a polepšovnu. Budova opatství byla v té době rozdělena dvěma vloženými patry: v dolní části vznikla jídelna, v prostřední ubytovny a přímo pod střechami dílny pro tkaní a oděvní výrobu, kde museli vězni pracovat. Pro bohoslužebné účely byl vyhrazen pouze chór. Četné stavební úpravy provedené vězeňskou správou zapříčinily v roce 1817 zřícení budovy hostince (hôtellerie), kterou nechal v 12. století postavit opat Robert z Torigni. V noci z 22. na 23. října 1834 zachvátil opatství v pořadí již jedenáctý velký požár. Zcela při něm shořela dílna, v níž vězni vyráběli slaměné klobouky. Proti ohni tehdy společně bojovali trestanci i vězeňský personál. Následujícího roku, v roce 1835, se podařilo vězni jménem Édouard Colombat z Mont-Saint-Michel uprchnout. Ve své cele vyhloubil otvor a po provaze se spustil dolů podél hradeb. Poté, co zde byli vězněni socialisté jako Martin Bernard, Armand Barbès a Louis Auguste Blanqui, začala řada intelektuálů v čele s Victorem Hugem proti „vězeňskému opatství“ ostře vystupovat. Hugo při své návštěvě prohlásil, že pohled na věznici v těchto prostorách je jako „vidět ropuchu v relikviáři“. Kritizoval zchátralý stav památky a chladné, vlhké kobky, které činily podmínky k životu nesnesitelnými. Nákladná a kontroverzní věznice byla nakonec v roce 1863 zrušena dekretem Napoleona III. Poté, co branami prošlo celkem 14 000 vězňů, byl tento krok učiněn i z praktických důvodů: v roce 1852 silný příliv způsobil, že řeka Sélune vyhloubila kolem hory nové koryto. To horu zcela izolovalo i za odlivu a znemožnilo tak pravidelné zásobování. Zbývajících 650 státních i běžných vězňů bylo následně převezeno na pevninu. Prestiž a památková péče v 19. a 20. století Oslavy a návrat k tradici Od roku 1863 bylo opatství pronajato biskupovi z Coutances a v roce 1867 se do něj oficiálně vrátil náboženský život. Dne 3. července 1877 se v opatském kostele konaly velkolepé slavnosti u příležitosti korunovace sochy svatého Michala. Tato událost, vedená biskupem Abelem-Anastasem Germainem za přítomnosti kardinála, osmi biskupů a tisícovky kněží, přilákala na 25 000 poutníků a stala se symbolem duchovní obnovy tohoto místa. Rekonstrukce v 19. a 20. století Viollet-le-Duc navštívil Horu již v roce 1835, ale úkol obnovit toto mistrovské dílo francouzské gotiky připadl až jeho žákům, jimiž byli Paul Gout a Édouard Corroyer. Poté, co bylo opatství v roce 1862 klasifikováno jako historická památka, zahájil Corroyer v roce 1872 naléhavé konsolidační a restaurátorské práce. Zvonice a věž (sanktusník), které v historii dvanáctkrát poškodily bouře a blesky, byly v letech 1892–1897 znovu postaveny architektem Victorem Petitgrandem. Ten zvolil styl typický pro konec 19. století: novorománský pro zvonici a novogotický pro štíhlou jehlu věže. Petitgrand musel původní románskou věž nejdříve rozebrat, aby zpevnil její základy, a poté ji vyzdvihl do výšky přes 170 metrů nad mořem. Právě tato věž dodala hoře její dnešní charakteristickou pyramidální siluetu. Korunovace věže sochou archanděla Vrchol věže, dokončené v roce 1898, korunuje socha archanděla Michaela. Toto dílo z tepaného a pozlaceného měděného plechu vytvořil v roce 1895 sochař Emmanuel Frémiet v dílnách Monduit (které dříve pracovaly i pro Viollet-le-Duca). Socha je vysoká 3,5 metru a váží 800 kilogramů. Na vrchol byla vytažena po částech 6. srpna 1897. Kvůli úderům blesku a korozi způsobené větry nasycenými pískem, které postupně obrušovaly zlacení, musela být socha v roce 1987 snesena pomocí vrtulníku, restaurována a následně opět osazena. Význam svatého Michaela Postava svatého Michaela měla v náboženském cítění středověkého člověka zásadní význam. Podle Nového zákona bojuje s drakem (symbolem ďábla) a vítězí nad ním. Ve středověké tradici je také průvodcem zemřelých a tím, kdo při Posledním soudu váží duše. Kult svatého Michaela se v západní Evropě rozšířil koncem 5. století po založení svatyně na Monte Gargano v Itálii. Kolem roku 1000 se kostely a kaple zasvěcené tomuto světci začaly množit po celé Evropě. Po skončení stoleté války jeho popularita vzrostla díky hrdinnému odporu Mont-Saint-Michel proti Angličanům. Nový rozmach kultu přinesla protireformace, která vyzdvihovala Michaelovu vojenskou identitu. Archanděl bývá zobrazován s mečem a váhami; je patronem rytířů a všech řemesel spojených se zbraněmi či měřením vah. Socha archanděla na vrcholu Mont-Saint-Michel byla vytvořena na zakázku architekta Victora Petitgranda, aby korunovala nový, 32 metrů vysoký sanktusník opatského kostela. Archeologické nálezy V roce 1898 objevil Paul Gout během průzkumů pod podlahou kostela prostory původní svatyně Notre-Dame-sous-Terre. Ta byla plně odkryta a zpřístupněna až v roce 1959, poté co architekt Yves-Marie Froidevaux zajistil statiku objektu instalací předpjatého betonového nosníku. Památková ochrana a status Opatství je zapsáno na seznamu historických památek (monuments historiques) již od roku 1862. Lokalita je navíc dvojnásobně zapsána na seznamu Světového dědictví UNESCO: poprvé v roce 1979 pod názvem „Mont-Saint-Michel a jeho zátoka“, podruhé v roce 1998 jako součást sériové památky „Poutní místa do Santiaga de Compostely ve Francii“. Areál je majetkem státu a má status veřejnoprávní instituce průmyslové a obchodní povahy (EPIC). Náboženská obnova a rozvoj turismu v 19. až 21. století Výstavba hráze a spojení s pevninou V letech 1878 až 1880 nechal stát vybudovat 1930 metrů dlouhou silniční hráz, která propojila Horu s pevninou (v místě zvaném La Caserne) jako prodloužení staré cesty od Pontorsonu. V roce 1899 byla po této hrázi zprovozněna parní tramvaj. Tato infrastruktura podnítila rozmach turismu i poutnictví. Majetnější poutníci využívali k dopravě z vesnice Genêts vyhlídkové povozy (breaks à impériale) a lehké kočáry (maringottes), ostatní přicházeli pěšky nebo jeli tramvají. Nástup masového turismu (v roce 1910 navštívilo horu téměř 100 000 lidí) vedl k rozvoji podhradní vesnice, jejíž většina domů pochází právě z přelomu 19. a 20. století. Oslavy milénia opatství V roce 1922 byl v opatském kostele obnoven náboženský život. Poslední velké restaurátorské práce proběhly v letech 1965–1966 pod vedením Yvese-Marie Froidevauxe. V roce 1966 se pod záštitou ministra Andrého Malrauxe konaly oslavy milénia opatství (tisíc let od příchodu benediktinů). Několik benediktinských klášterů tehdy vyslalo své mnichy, aby na Hoře strávili jubilejní rok a připomněli duchovní rozměr místa, bez něhož by skála pravděpodobně zůstala v téměř přírodním stavu. Po skončení oslav zůstala na místě se souhlasem státu malá skupina mnichů. Jejich prvním převorem se stal otec Bruno de Senneville z opatství Notre-Dame du Bec. Tato komunita zde působila téměř pětatřicet let a svou přítomností a bohoslužbami vytvořila formu „stálé pouti“, přičemž přijímala poutníky z celého světa. Tito průkopníci pak umožnili pozdější obnovu početnější řeholní komunity. Rozvoj cestovního ruchu Postupná obnova a propagace opatství vedly k prudkému nárůstu počtu návštěvníků: zatímco v roce 1860 jich ročně dorazilo asi 10 000, v roce 1885 to bylo již 30 000 a v roce 1908 počet lidí procházejících branami vesnice překročil hranici 100 000. Po druhé světové válce byla tramvaj zrušena a nahrazena automobily. Přímo na náspu a podél příjezdové cesty vznikla parkoviště pro místní obyvatele i návštěvníky. Skutečný turistický „boom“ pak nastal v 60. letech 20. století v souvislosti se zavedením placené dovolené, masivním rozšířením motorismu a celkovým hospodářským rozmachem. Náboženská obnova Od 24. června 2001 zajišťují celoroční duchovní přítomnost bratři a sestry z Jeruzalémských mnišských bratrstev (Fraternités monastiques de Jérusalem). Tato komunita, která na Horu přišla z pařížského kostela Saint-Gervais, nahradila stárnoucí skupinu posledních tří benediktinských mnichů. Tato smíšená městská komunita zde má (na základě kvóty stanovené správou národních památek) čtyři mnichy a pět mnišek. Správce objektu (Centre des monuments nationaux) jim na základě smluvních podmínek umožňuje „modlitební přítomnost“ ve vyhrazených prostorách opatství. V roce 2007 zahájila komunita rekonstrukci historického domu v podhradí, známého jako Logis Saint-Abraham. Od října 2012 slouží tento objekt k ubytování poutníků na duchovních cvičeních. Milénium opatského kostela V roce 2023 si opatství připomnělo další významné milénium – tisíc let od položení základního kamene románského kostela. Při této příležitosti připravila národní veřejnoprávní instituce Mont-Saint-Michel bohatý kulturní a turistický program, zahrnující výstavy, odborné konference, taneční a hudební vystoupení, speciální letní noční prohlídky a akce spojené s pozorováním největších přílivů (Grandes marées). Obnova námořního charakteru hory v 21. století Cílem projektu „Saint-Michel“ bylo navrátit hoře její ostrovní charakter a vysvobodit ji z sevření nánosů písku a slaných luk (herbus), které ji postupně obklopovaly. Díky tomuto technickému řešení jsou dnes usazeniny odplavovány na otevřené moře společnou silou mořských proudů a toku řeky Couesnon. Stavební práce, zahájené v roce 2005, byly úspěšně dokončeny v roce 2015. Popis opatství Benediktinské opatství, jehož výstavba začala již v 10. století, představuje unikátní soubor architektonických slohů od karolínské architektury přes románský sloh až po plaménkovou pozdní gotiku. Vstup do kláštera se nachází ve výšce 50,3 m n. m. Zatímco podlaha kostela, křížové chodby a refektáře leží v nadmořské výšce 78,6 m, novogotická věž se sochou svatého Michaela dosahuje výšky 40 metrů. Celková výška od dlažby kostela až po špičku meče svatého Michaela činí 78,5 metru, což znamená, že vrchol hory ční do výšky 157,1 m n. m. Stabilitu 80 metrů dlouhého opatského kostela zajišťují čtyři krypty (podzemní kaple) vybudované podle světových stran kolem skalnatého vrcholu, které tvoří nosnou plošinu. Kostel je koncipován jako gigantické schodiště stoupající od západu k východu – loď je oproti vstupu vyvýšena o 1,5 m a chór je o 3 m výše než transept, přičemž celý půdorys tvoří dokonalý čtverec. Prohlídková trasa Návštěvnický okruh je rozdělen do několika úrovní: 1. podlaží: Venkovní schodiště Grand Degré (100 schodů) vede k nádvoří Châtelet. Za nízkým obloukem u vstupu začíná schodiště Gouffre směřující do hradní brány a strážnice. Nachází se zde také bývalá almužna (dnes pokladna). 3. podlaží: Vnitřní schodiště Grand Degré (90 schodů) ústí do sálu Saut-Gautier s expozicí modelů a na kostelní terasu s panoramatickým výhledem. V tomto patře se nachází opatský kostel, křížová chodba a refektář. 2. podlaží: Sestup po schodišti Mauristes vede do sálu pro hosty, kaple sv. Magdalény a krypty „U tlustých pilířů“. Následuje kaple sv. Martina, kostnice s vyhlídkou a šlapacím kolem (středověký výtah), kaple sv. Štěpána a chodba pro mnichy s výhledem na sál Aquilon. Prohlídka pokračuje Rytířským sálem. Výstup: Točité schodiště vede zpět do 1. podlaží do prostor bývalého sklepa (dnes obchod). Cesta ven vede přes zahrady podél severní fasády kláštera. První stavby Při studiu nejstarších fází výstavby je nutné rozlišovat mezi základy předrománské lodi s rovným závěrem na vrcholu hory (postavené snad za vlády Ludvíka Pobožného) a masivnějšími základy kostela Notre-Dame-sous-Terre. Ty kopírují skalnatý terén a nesou pozdější přístavby. Přechod od předrománského k románskému slohu se zde projevuje vývojem od rovného závěru k polokruhové apsidě. Postupné rozšiřování opatství původní stavby z doby kolem roku 900 zcela pohltilo, až se na ně téměř zapomnělo. Znovuobjeveny byly až během vykopávek na přelomu 19. a 20. století. Po restaurování v 60. letech 20. století slouží tato kaple jako pozoruhodná ukázka karolínské románské architektury. Jedná se o prostor s valenou klenbou o rozměrech 14 × 12 m. Opat Maynard I. jej nechal rozdělit mezistěnou se dvěma širokými arkádami na dvě symetrické lodě, které až do svého zřícení podpíraly tři pilíře lodi dnešního románského kostela. Sál zakončují dvě obdélníkové apsidy s malými tribunami. Ty pravděpodobně sloužily k vystavování relikvií věřícím v lodích a zároveň je chránily před krádeží. Budova, původně zřejmě zastřešená trámovým stropem, měla funkci věže; později byla zaklenuta plnou valenou klenbou bez pasů. Zdivo tvoří hrubě otesané žulové kvádříky, zatímco klenba arkád je vyskládána z velkých plochých cihel spojených maltou, což je typická karolínská technika. Pozdější románské budovy opatství vyrostly západně od tohoto karolínského kostela a přímo nad ním. Historický vývoj a symbolika Od roku 1961, kdy Michel de Boüard navrhl tři fáze vývoje, se ustálila interpretace stavebních etap do let 900, 965 a 1025. Přestože sál časem ztratil svou nosnou funkci, byl zachován pro svůj symbolický význam. Místní legenda jej ztotožňuje s místem, kde nechal svatý Aubert v roce 709 postavit původní kapli. Podle tradice o nalezení relikvií (De translatione et miraculis beati Autberti) byly ostatky biskupa Auberta uloženy na oltáři Nejsvětější Trojice v západní části Notre-Dame-sous-Terre. Byly zde vystaveny i další vzácné relikvie připisované archandělu Michaelovi, mimo jiné: kousek mramoru, na který archanděl údajně vstoupil, část jeho červeného pláště, meč a štít, kterými podle legendy přemohl draka (hada) anglického krále Elgy. Románské opatství Opatský kostel K západní dlážděné terase (tzv. Terrasse de l'Ouest) vede schodiště Grand Degré. Tato terasa vznikla na místě původního nartexu a prvních tří polí chrámové lodi, která byla v minulosti zbořena. S rostoucím počtem poutníků bylo rozhodnuto o rozšíření opatství. Na místě původních klášterních budov, které se přesunuly severně od kostela Notre-Dame-sous-Terre, vznikl nový chrám. Kostel je 70 metrů dlouhý, výška stěn v hlavní lodi dosahuje 17 metrů a v klenbě chóru 25 metrů. Základy nového kostela tvoří tři krypty: kaple Třiceti svící (pod severním transeptem), krypta „U tlustých pilířů“ podpírající východní chór a kaple svatého Martina pod jižním transeptem (1031–1047). Architektura chóru (1023–1048) a lodi (1048–1090) sice vychází z benediktinského plánu a normandského trojpodlažního uspořádání (poprvé použitého v Bernay), ale místo věnce kaplí volí prostý ochoz. Západní část lodi spočívá přímo na starším podzemním kostele Notre-Dame-sous-Terre. V roce 1060 zahájil opat Ranulphe stavbu lodi v normanském románském slohu. O dvacet let později vyrostly severně od Notre-Dame-sous-Terre třípodlažní konventní budovy zahrnující sál Aquilon, chodbu pro mnichy a dormitář. Interiér lodi byl původně bohatě barevný s bílým podkladem a falešným kvádrováním, osvětlený lustry ve tvaru korun, což ostře kontrastovalo s dnešní strohostí. Stavební úpravy a katastrofy Kvůli špatné statice se severní boční loď v roce 1103 zřítila na přilehlé klášterní budovy a musela být znovu postavena (1115–1125). Roku 1421 se zřítil původní románský chór, který byl následně v letech 1446–1523 nahrazen novým ve stylu plaménkové gotiky. Po požáru v roce 1776, který oslabil zdivo a zničil krov, nechali maurini (členové kongregace sv. Maura) strhnout tři západní pole lodi. V roce 1780 pak vybudovali nové klasicistní průčelí s centrálním portálem a sloupy s druhotně využitými hlavicemi. Další ničivý požár v roce 1834, způsobený dílnami vězňů umístěnými v lodi, poškodil sochařskou výzdobu natolik, že dnešní hlavice sloupů pocházejí až z 19. století. Architektura a interiér Třípodlažní uspořádání lodi umožnil lehký dřevěný strop. Tento čistě normandský styl se ve 12. století stal standardem pro kamenné stavby a předznamenal gotické katedrály: Přízemí: Velké arkády nesené čtvercovými pilíři s přiloženými polosloupy. Mezipatro: Tribuny se dvěma arkádami v každém poli, z nichž každá je dělena na dvě sdružená okna. Horní patro: Vysoká okna zajišťující osvětlení hlavní lodi. Gotický chór z 15. století se inspiroval opatstvím Saint-Ouen v Rouenu. Pilíře s jemnými pruty nesou v mezipatře prosklené triforium s prolamovanou balustrádou. Kolem ochozu se otevírá sedm paprskovitých kaplí. Ve dvou z nich se dochovaly vápencové reliéfy ze 16. století: Severní kaple: Tetramorf (symboly čtyř evangelistů). Jižní kaple: Adam a Eva vyhánění z ráje a Kristus sestupující do předpeklí. Zajímavostí je malý model lodi zavěšený v osové kapli – jde o ex voto, který v 19. století vytvořil jeden z místních vězňů jako poděkování za vyslyšenou prosbu. Současná dlažba z glazované pálené hlíny pochází z roku 1965 a nahradila starší betonové dlaždice. Zvony V opatském kostele se v průběhu staletí nacházelo několik významných zvonů: Rollon: instalován opatem Bernardem v roce 1135. Benoiste a Catherine: nechal je přelít převor Dom Michel Perron kolem roku 1635. Mlhový zvon (cloche de brume): odlit v roce 1703 za působení opata Jean-Frédérica Karqa de Bebembourg. Podzemní kaple a krypty Krypta „U tlustých pilířů“ Chór kostela spočívá na spodní stavbě známé jako krypta „U tlustých pilířů“ (crypte des Gros-Piliers). Její vybudování bylo nezbytné kvůli značnému výškovému rozdílu mezi úrovní kostela a okolním terénem. Původní románskou kryptu nahradila po zřícení chóru v roce 1421 nová, mnohem masivnější konstrukce v pozdně gotickém (plaménkovém) slohu, vybudovaná v letech 1446–1450. Tato krypta nebyla nikdy vysvěcena k bohoslužebným účelům. Stavba kopíruje půdorys horního chóru, zahrnuje ochoz a šest paprskovitých kaplí. První pole krypty stojí přímo na skále, zatímco první dvě pole na severní a jižní straně slouží jako cisterny na vodu. Unikátní prostor nese deset válcových pilířů – osm z nich je obrovských, s obvodem 5 metrů. Jsou bez hlavic, stojí na osmibokých či dvanáctibokých patkách a jsou uspořádány do půlkruhu. Původní románské jádro těchto pilířů bylo obestavěno novými vrstvami žuly z ostrovů Chausey, aby bezpečně unesly váhu horního kostela. Dva štíhlejší středové sloupy získaly díky svému tvaru označení „palmy“. Krypta sloužila jako důležitá křižovatka v rámci východní části kláštera: jedny dveře ji spojují s kaplí sv. Martina, další tři vedou z jižních kaplí do prostor církevního soudu (Officialité). V kryptě se nachází také Černá madona, vyrobená v 19. století v mnichovské dílně. Její umístění bylo projevem snahy o oživení posvátnosti místa napodobením kultu Černé madony z katedrály v Chartres. Podzemní kaple pod transeptem Příčná loď (transept) je podepřena dvěma klenutými kryptami: na severu je to kaple Třiceti svící (chapelle des Trente Cierges) a na jihu kaple svatého Martina (chapelle Saint-Martin), která jako jediná z nich tvoří součást běžného prohlídkového okruhu. Tyto boční krypty dokončili v letech 1031–1048 opaté Almod, Théodoric a Suppo, nástupci Hildeberta II. Kaple svatého Martina Kapli svatého Martina tvoří čtvercová loď s valenou klenbou o rozpětí 9 metrů, kterou ve středu zpevňuje mohutný klenební pas. Na východě je zakončena polokruhovou apsidou s konchou (cul-de-four), jež nese váhu menší apsidy transeptu horního kostela. Původní malířská výzdoba se nedochovala. Po opadání omítky jsou však na klenbě dodnes patrné velmi zřetelné otisky dřevěného bednění (skruží), které se používalo při její stavbě. Jedná se o jednu z mála částí opatství, která se dochovala v téměř nezměněné podobě od svého dokončení kolem roku 1050. Krypta totiž nevyžadovala žádné zásadní opravy, a to i přesto, že v průběhu staletí sloužila k různým účelům – například jako mlýn s koňským pohonem nebo jako cisterna. Kaple Třiceti svící Půdorys kaple Třiceti svící (chapelle des Trente Cierges) je obdobný jako u kaple svatého Martina. Na rozdíl od ní je však zaklenuta křížovou klenbou a dochovaly se v ní významné zbytky nástěnných maleb. Restaurování odhalilo motiv falešného kvádrování, který byl ve středověku velmi rozšířený, doplněný vlysem s rostlinným dekorem (rozvilinami). Své jméno kaple získala podle každodenní mše, která se zde sloužila po ranní pobožnosti (prima) a při níž hořelo třicet svící. Budovy opata Rogera II. severně od lodi Severně od hlavní lodi se nachází románský klášterní objekt z konce 11. století. Budova je členěna do tří podlaží: v nejnižší části se nachází sál (či krypta) Aquilon, nad ním chodba pro mnichy (promenoir) a v nejvyšším patře bývalý dormitář (společná ložnice). Sál Aquilon Do sálu Aquilon se vstupuje po schodišti vybouraném v 18. století v podlaze chodby pro mnichy. Název „Aquilon“ odkazuje na biblický výraz pro severní vítr a mniši jej zvolili kvůli severní orientaci místnosti. Původně se jednalo o románskou almužnu, která byla po zřícení severní stěny kostela v roce 1103 přestavěna a modernizována. Sál slouží jako základna nesoucí dvě horní podlaží. Jeho funkce – podpora stavby a přijímání chudých – vysvětluje architektonickou strohost, která kontrastuje s výzdobou jiných velkých sálů. Prostor je rozdělen do dvou lodí řadou pěti monolitických sloupů s dekorativními hlavicemi. Ty nesou křížové klenby zpevněné tesanými klenebními pasy v podobě lomeného oblouku. Toto konstrukční řešení bylo inspirováno architekturou třetího klášterního kostela v Cluny (Cluny III), dokončeného jen několik let předtím. Chodba pro mnichy Přímo nad sálem Aquilon se nachází prostora nazývaná chodba pro mnichy (promenoir des moines). Její půdorys odpovídá spodnímu sálu a je nesen třemi pilíři. Tato část plynule přechází v chodbu spočívající přímo na skále, kterou podpírají dva pilíře. Tato pasáž spojuje několik důležitých míst: vede do „Ďáblovy cely“ (cachot du Diable), což je esteticky působivý zaklenutý sál s jediným středovým pilířem, dále do kaple Třiceti svící na stejné úrovni a směrem na sever do níže položeného Rytířského sálu. Původní účel tohoto prostoru zůstává nejasný. Spekuluje se o tom, že mohl sloužit jako dřívější refektář (jídelna), kapitulní síň, nebo podle architekta Édouarda Corroyera jako původní křížová chodba. Společná ložnice (dormitář) Horní podlaží zaujímala někdejší společná ložnice mnichů. Šlo o podlouhlý sál s trámovou konstrukcí a dřevěnou valenou klenbou, z níž se dodnes dochovala pouze východní část. Stavby Roberta z Torigni Opat Robert z Torigni nechal na západní a jihozápadní straně vybudovat komplex budov zahrnující nové opatské sídlo, budovu církevního soudu (officialité), novou ubytovnu pro hosty, ošetřovnu a kapli svatého Štěpána (v letech 1154–1164). Rovněž nechal upravit přístupové cesty ke kostelu Notre-Dame-sous-Terre, aby omezil příliš blízký kontakt mezi poutníky a klášterními bratry. Robert také nechal odstranit románský narthex připojený k lodi a nahradil jej dvěma průčelními věžemi nevalné kvality. Jedna z nich zanikla ve 14. století, druhá pak v 18. století spolu s prvními třemi poli chrámové lodi. V těchto místech se nachází také šlapací kolo (tzv. „veverčí klec“), které sloužilo jako naviják pro nákladní výtah na kamenné rampě. Zařízení vzniklo kolem roku 1819 v době, kdy areál sloužil jako věznice, a bylo určeno k zásobování vězňů. Pohon zajišťovalo pět až šest odsouzenců kráčejících uvnitř kola. Nákladní sáně, zvané „poulain“ (hříbě), tvořil dřevěný vozík schopný přepravit až dvoutunový náklad po žulové rampě. Je pravděpodobné, že obdobný typ zdvihacího zařízení se k vytahování žuly z ostrovů Chausey používal již během středověké výstavby opatství. V troskách ošetřovny, která se zřítila v roce 1811, se nad dveřmi dochovalo vyobrazení tří umrlců z „Legendy o třech živých a třech mrtvých“ (Dit des trois morts et des trois vifs). Tato nástěnná malba původně zachycovala tři mladé šlechtice, které na hřbitově zastavili tři mrtví, aby jim připomněli pomíjivost života a zásadní význam spásy duše. La Merveille a klášterní budovy Opatství Mont-Saint-Michel tvoří v zásadě dvě jasně oddělené části: původní románský klášter, kde žili mniši, a severní trakt zvaný La Merveille („Zázrak“). Tento výjimečný gotický celek nechal na třech podlažích vybudovat král Filip II. August v letech 1211–1228 Budova La Merveille, situovaná těsně u severní stěny opatství, představuje dokonalý příklad funkčního propojení prostor. V jednotlivých patrech (shora dolů) se nacházejí: Horní podlaží: křížová chodba a refektář (společná jídelna); Prostřední podlaží: pracovna (tzv. Rytířský sál) a sál pro hosty; Přízemí: zásobárna (sklep) a almonerie (místnost pro přijímání chudých). Celý komplex je zasazen do skalního srázu a tvoří jej dvě budovy o třech podlažích. Přízemní prostory slouží zároveň jako opěrný systém pro vyšší patra. Směrem vzhůru se konstrukce sálů postupně odlehčuje, přičemž celou stavbu zvenčí podpírá patnáct mohutných opěrných pilířů. Na rozdíl od jedné z vědecky neuznaných teorií neodpovídá vnitřní uspořádání La Merveille trojímu dělení středověké společnosti. Opat Raoul des Îles nechal nad almonerií vybudovat sál pro hosty (1215–1217) a refektář (1217–1220). Následně nad zásobárnou vznikl Rytířský sál (1220–1225) a nakonec křížová chodba (1225–1228). La Merveille se dělí na východní a západní část. Východní část La Merveille Východní trakt byl postaven jako první v letech 1211–1218. Odspodu nahoru jej tvoří tři sály: almonerie (vybudovaná za opata Rogera II.), sál pro hosty a refektář, které dokončil Raoul des Îles v letech 1217–1220. Almonerie Almonerie (místnost pro chudé) byla s největší pravděpodobností první dokončenou částí komplexu La Merveille; její výstavba začala v roce 1211 za opata Rogera II. Jedná se o rozlehlý, ryze funkční a masivní sál navržený tak, aby unesl váhu horních pater. Prostor rozdělují dvě řady šesti robustních hladkých sloupů s prostými hlavicemi, které podpírají křížové klenby dvou lodí. Právě zde klášter přijímal nejchudší poutníky. V současné době se almonerie vrátila ke svému původnímu účelu a opět slouží k přijímání návštěvníků – je zde umístěna pokladna opatství. Sál pro hosty (1215–1217) Sál pro hosty je prostor s křížovou žebrovou klenbou rozdělený šesti sloupy do dvou lodí. Přebírá tak dispozici almonerie, která se nachází přímo pod ním. Ačkoliv je půdorys shodný, provedení je v tomto případě luxusní a vzdušné. Vnitřní opěry jsou maskovány přízedními pol sloupy s výžlabky, které rytmizují jednotlivá pole bočních stěn. Severní stěnu prolamují vysoká sdružená okna tvořená dvěma lancetami s vodorovným prutem (ptákem), umístěná pod odlehčovacími oblouky. Dva krby byly kdysi zakryty závěsem, který sál rozděloval na kuchyni a jídelnu. Tento závěs byl zavěšen na trámu, jehož dvě patky jsou dodnes patrné mezi středovým pilířem hlavního portálu a odpovídajícím okenním prutem. Sál byl vybaven ještě třetím krbem, z něhož se na jižní stěně dochoval pouze sopouch. Tento krb označuje místo, kde stával stůl nejvýznamnějšího hosta. Nad jeho sedadlem byl umístěn baldachýn, což dokládají dva otvory po stranách krbu, v nichž byly ukotveny nosné trámy. Před vstupem do tohoto reprezentačního sálu probíhalo přijetí hostů v přilehlé kapli svaté Magdalény, kde se příchozí pomodlili, než usedli k tabuli. Sál byl jasně určen pro nejvzácnější návštěvy, které zde měly k dispozici přepych v podobě arkýřových prevétů (záchodů) na severní fasádě a monumentálního dvojitého krbu pro zahřátí a pohoštění. Dobovou atmosféru dotvářely stěny zdobené tapisériemi, vitráže, malby a glazovaná dlažba s motivy lilií a věží – znaky francouzského krále Ludvíka VIII. a jeho manželky Blanky Kastilské. Tato výzdoba byla v 19. století zničena a nahrazena kamennou dlažbou. Štíhlé hladké sloupy s elegantními rostlinnými hlavicemi vynášejí jemná žebra klenby. Úpadek opatství od 16. století vedl k řidším návštěvám významných hostů, což v 17. století vyústilo v proměnu sálu na mnišský refektář. Refektář (1217–1220) Mnišský refektář (společná jídelna) zaujímá třetí a nejvyšší podlaží východní části komplexu La Merveille. Sál tvoří jednotný prostor vymezený dvěma rovnoběžnými stěnami, jehož podélná osa s valenou klenbou – ačkoliv není ničím zdůrazněna – přirozeně vede pohled směrem k místu vyhrazenému pro opata. Vzhledem k rozpětí klenby si architekt nemohl dovolit oslabit zdivo příliš širokými otvory, proto zvolil odlehčené stěny členěné padesáti devíti přízedními sloupky vsazenými do pilířů s kosočtvercovým profilem. Tyto pilíře rámují v severní stěně stejný počet vysokých a úzkých oken s hlubokým otevřeným ostěním, která tvoří velkolepé severní průčelí La Merveille – podle Victora Huga „nejkrásnější stěnu světa“. Sloupky jsou zakončeny hlavicemi s rostlinným dekorem (tzv. háčky) na kruhovém koši a krycí deskou (abakem), jejíž profilace s okapnicí je typická pro normanskou gotiku. Nahrazení plných stěn těmito zpevňujícími prvky vykazuje překvapivou modernost a v jistém smyslu předjímá principy kovových konstrukcí. Návštěvníka, který překročí práh sálu, ohromí neobvyklý optický klam: od vchodu se boční stěny zdají být plné, přestože je prostor zaplaven světlem. Kvůli perspektivě se okna z dálky překrývají, ale jak pozorovatel postupuje sálem, postupně se jedno po druhém otevírají a za ním opět uzavírají. Fungují tak jako druh žaluzie, která v celém prostoru šíří měkké, nepřímé a rovnoměrné světlo. Uprostřed jižní stěny se mezi dvěma arkádami s malými křížovými klenbami tyčí kazatelna. Z ní předčitatel – mnich určený podle týdenního rozvrhu – přednášel jednohlasně (recto tono) náboženské a poučné texty. Jídlo mnichům servírovali mladší bratři, kteří pokrmy odebírali z nákladního výtahu propojeného s kuchyní. Tento unikátní celek je zakryt dřevěnou valenou klenbou s bedněním, z jejíž konstrukce jsou v pravidelných rozestupech patrné pouze vazné trámy a sloupky. Střecha budovy je pokryta místní břidlicí. V 60. letech 20. století byla podle historických vzorů položena nová glazovaná keramická dlažba a doplněn mobiliář. Západní část La Merveille Západní trakt, postavený o sedm let později, tvoří rovněž tři podlaží (odspodu nahoru): zásobárna (sklep), Rytířský sál a křížová chodba. Zásobárna (Cellier) Zásobárna byla rozlehlá, chladná a spoře osvětlená síň, která plnila dvojí funkci: sloužila k uchovávání potravin a zároveň nesla tíhu horních pater. Zděné pilíře čtvercového průřezu s náběžními deskami (impostami) jsou rozmístěny tak, aby tvořily statickou základnu pro sloupy Rytířského sálu, který se nachází přímo nad nimi. Tyto pilíře rozdělují prostor na tři lodi zaklenuté prostými křížovými klenbami. Skriptorium neboli Rytířský sál (1220–1225) Tento rozlehlý sál pravděpodobně sloužil jako skriptorium – místo, kde mniši trávili značnou část času opisováním a iluminováním vzácných rukopisů, ale také dalšími duševními činnostmi, jako bylo čtení, studium či psaní komentářů. Místnost byla vybavena pulty a truhlicemi se zásobami pergamenu. Je orientována na sever, aby mniši pracovali v rovnoměrném světle, které neunavuje oči a nezkresluje barvy iluminací. Sedadla písařů byla umístěna u velkých oken v severní a západní stěně. Ačkoliv benediktinská řehole běžně vyžadovala oddělenou ohřívárnu (tzv. calefactorium), toto opatství mělo pravděpodobně výjimku – dva krby umístěné daleko od sebe umožňovaly vytopit celou rozlehlou plochu sálu. Tato odchylka od pravidel je sice pravděpodobnou, leč nepodloženou hypotézou, což vede některé historiky k pochybnostem o účelu místnosti; spatřují v ní spíše zmíněnou ohřívárnu, kde se mniši ohřívali v mrazivých dnech, nebo kapitulní síň. Název „Rytířský sál“ získal prostor až po roce 1469, kdy král Ludvík XI. založil Řád svatého Michala. Nezdá se však, že by sál kdy sloužil jiným než řeholním účelům. Architektura a výzdoba v typicky normanském slohu jsou patrné na výrazném profilu žeber a ostře řezaných římsách. Žulové hlavice sloupů jsou i přes tvrdost materiálu velmi jemně tesané. Křížová chodba (1225–1228) Architekt se snažil vtisknout křížové chodbě co největší rozměry, a proto navrhl nepravidelný čtyřúhelník, jehož jižní galerie zasahuje do severního transeptu kostela. Na rozdíl od běžných zvyklostí se však ambit nenachází v samotném středu kláštera, který zaujímá kostel. Není tedy přímo propojen se všemi částmi areálu, jak bývá obvyklé. Jeho funkce byla ryze duchovní: sloužil mnichům k tiché meditaci. Poutníci, kteří do opatství přicházeli uctít relikvie, však měli do těchto prostor přístup povolen. Tři arkády v západní galerii jsou překvapivě otevřené směrem k moři a do volného prostoru. Tyto lomené oblouky měly původně sloužit jako vstupy do kapitulní síně nad knihovnou, která měla vzniknout ve třetím, nikdy nerealizovaném traktu budov. Projekt předpokládal, že křížová chodba bude ležet uprostřed mnišského areálu mezi refektářem, ložnicí a touto kapitulní síní. Ačkoliv byla stavba zahájena (v prodloužení La Merveille jsou patrné základy), z neznámých – pravděpodobně finančních – důvodů se od ní upustilo. Nejjemnější sochařské detaily (arkády, cvikly a bohatá rostlinná výzdoba) jsou vytesány z jemného caenského vápence. Jejich symbolika bývá často předmětem fantaskních interpretací. Štíhlé sloupky, uspořádané do šachovnice a spojené v horní části jemně profilovanými diagonálními oblouky, byly původně zhotoveny z anglického vápence (tzv. purbecký „mramor“). Koncem 19. století je však architekt Édouard Corroyer nechal nahradit červeným poudingem z Lucerny. Toto šachovnicové uspořádání dodává konstrukci lehkost, která kontrastuje s monumentálností ostatních částí stavby. V jižní galerii vedou dveře do kostela a malá okénka osvětlují „Ďáblův žalář“ (Cachot du Diable) a kapli Třiceti svící. Dvě pole sdružených arkád, nesoucí ochoz nad ambitem, rámují lavatorium se dvěma stupni lavic, kde si mniši myli ruce před vstupem do refektáře. Každý čtvrtek zde probíhal obřad mytí nohou. Dveře ve východní galerii vedou do kuchyní a refektáře. V 19. století byly pod krovem severní galerie vybudovány cely zvané „loges“ pro věznění nezkrotných trestanců, mezi nimiž byli i političtí vězni z let 1830 a 1848, například Martin Bernard nebo Auguste Blanqui. V roce 1966 zde bratr Bruno de Senneville, benediktin a vášnivý botanik, obnovil středověkou zahradu. Uprostřed obdélníkového záhonu z buxusu rostlo třináct damašských růží. Záhony léčivek, bylinek a květin připomínaly každodenní potřeby středověkých mnichů. V roce 2017 prošla křížová chodba rozsáhlou rekonstrukcí. Očištěné a restaurované sochařské prvky zvýraznilo nové osvětlení a podlaha galerií byla snížena na původní úroveň. Původní zahradu nahradila travnatá plocha s moderní hydroizolací. Belle Chaise a budovy v jihovýchodní části Budovy komplexu Belle Chaise (dokončeno roku 1257, výzdoba rekonstruována v roce 1994) spolu s opatskými sídly propojují administrativní a náboženské funkce opatství. Opat Richard Turstin nechal na východní straně vybudovat Strážnici (Salle des Gardes, dnešní vstup do opatství) a novou soudní síň (officialité), kde se vykonávala klášterní spravedlnost (1257). Kolem roku 1393 byly postaveny dvě věže tvořící vstupní opevnění (Châtelet), následované věží Perrine a budovou purkrabství. Celý soubor nechal opat Pierre Le Roy doplnit o soukromé sídlo, které zároveň uzavřelo opevnění kláštera. Náboženský život Duchovní komunita Římskokatolické bohoslužby byly v opatství obnoveny v roce 1969 benediktinskými mnichy. Od roku 2001 zajišťuje mnišský život Monastické bratrstvo Jeruzalém. Titul opata z Mont-Saint-Michel Od počátku 20. století náleží titul „opat z Mont-Saint-Michel“ (père abbé) z moci úřední představenému opatství Saint-Michel de Farnborough ve Farnborough. Ten mu udělil tehdejší biskup z Coutances a Avranches jako projev vděku za službu mnichů z Farnborough (francouzských benediktinů z opatství Solesmes v exilu), kteří se starali o duchovní potřeby rostoucího počtu poutníků na Montu. Podle zakládací listiny nese představený z Farnborough tento titul až do doby, než se v Mont-Saint-Michel trvale usadí nová benediktinská komunita a zvolí si vlastního opata, což se doposud nestalo. Představený řeholníků z Monastických bratrstev Jeruzalém, kteří v opatství působí, nese titul převor. Titul „rektor svatyně“ (recteur du sanctuaire) dříve náležel diecézním kněžím; od roku 2021 je tato funkce svěřena kněžím z Komunity svatého Martina a od roku 2023 ji zastává Pierre Doat. Správa a řízení Klášter je majetkem francouzského státu. Správou je pověřeno Centrum národních památek (Centre des monuments nationaux) pod dohledem ministerstva kultury. Od 1. ledna 2020 spadá vedení pod ředitele veřejnoprávní instituce Établissement public du Mont-Saint-Michel. Návštěvnost Návštěvnost hory a samotného opatství je silně sezónní. Špička nastává během léta a o vybraných jarních víkendech, kdy na Mont-Saint-Michel dorazí třetina celkového ročního počtu turistů. Denní průměr se tehdy pohybuje kolem 12 000 osob, přičemž v nejvytíženějších dnech přesahuje 16 000 návštěvníků. Hustota davu směrem nahoru k opatství postupně klesá; největší nápor bývá v areálu mezi 11. a 16. hodinou. Podle statistik DGCIS bylo opatství v roce 2010 13. nejnavštěvovanější kulturní památkou ve Francii. Po setrvalém růstu na počátku 21. století však po roce 2010 nastal propad (z 1,33 milionu platících návštěvníků v roce 2011 na méně než milion v roce 2013). Tento pokles byl připisován novým pravidlům dopravy na poloostrov a také zhoršující se pověsti místa kvůli vysokým cenám za služby, které návštěvníci hodnotili negativně. V roce 2014 se podařilo nepříznivý trend zvrátit, když opatství navštívilo 1 223 257 lidí (z toho 663 209 Francouzů a 560 048 cizinců, mezi nimiž tvořili 35 % Japonci), což představovalo meziroční nárůst o 3,3 %. Od 22. července 2014 mohou turisté využívat nový přístupový systém navržený architektem Dietmarem Feichtingerem. I přesto však došlo k dalšímu ochlazení zájmu, zejména v důsledku zvýšení cen za parkování. V roce 2019 navštívilo opatství 1 479 293 osob, což je podle Centra národních památek (CMN) nárůst o 6,12 %. Toho roku se Mont-Saint-Michel stal po pařížském Vítězném oblouku druhou nejnavštěvovanější památkou Francie. Velký úspěch zaznamenala také noční show Chroniques du Mont (projekce a světelné efekty na zdech opatství), kterou v červenci a srpnu 2019 zhlédlo téměř 500 000 diváků. Kulturní akce a programy Land art V roce 1988 vzniklo v rámci land artu dočasné dílo Le Mont Solaire (Sluneční hora), které během podzimní rovnodennosti proměnilo Mont-Saint-Michel v obří sluneční hodiny využívající stín opatství. Stejný autorský tým stál o rok později u zrodu tradice nočních prohlídek. Noční prohlídky (Les Nocturnes) Každý rok v červenci a srpnu se v prostorách opatství konají pravidelné noční prohlídky osvětlených sálů doprovázené speciálním programem. Koncerty v opatství Centrum národních památek (CMN) pořádá od roku 2010 v prostorách opatství každoroční sezónu prestižních koncertů. Umělecké vedení těchto akcí má na starosti správce památky. Při příležitosti těchto hudebních slavností byla v roce 2012 dokončena celková rekonstrukce varhan. Literatura Dom Michel Germain, Matériaux du Monasticon Gallicanum, ms. Latin 11821 « Mons Sti Michaelis » Abbé Philibert Barret, Le retable en albâtre du Mont-Saint-Michel, in: La Normandie monumentale et pittoresque, édifices publics, églises, châteaux, manoirs, etc. : Manche 2e partie, Le Havre, Lemale & Cie, imprimeurs éditeurs, 1899, s. 170-175 Anatole de Baudot et Alfred Perrault-Dabot, Mont-Saint-Michel (Manche), in: Archives de la Commission des Monuments historiques, sv. II : Normandie, Bretagne, Anjou, Poitou, Paris, Librairie Renouard/Librairie générale de l'architecture, 1898-1903, s. 14, Table des planches : s. 3, Mont-Saint-Michel - État en 1871 - planches 14, 15 a 16 Lucien Bély, Le Mont-Saint-Michel. Monastère et citadelle, Préface de Jean Favier, Rennes, Éditions Ouest-France, 2004 (2. vydání). (ISBN 978-2-7373-1419-3) Germain Bazin, Mont-Saint-Michel, Préface de Marcel Aubert, Paris, Picard, 1933. (ISBN 978-0-87817-190-3) Louis Blondel, Notice historique du Mont-Saint-Michel et de Tombelaine, Avranches, Le Court, 1816, druhé vydání 1823. Abbé Auguste Bouillet, Le Mont-Saint-Michel, in: La Normandie monumentale et pittoresque, édifices publics, églises, châteaux, manoirs, etc. : Manche 2e partie, Le Havre, Lemale & Cie, imprimeurs éditeurs, 1899, s. 113-169 Édouard Corroyer, Description de l’abbaye du Mont-Saint-Michel et de ses abords. Précédée d’une notice historique, Paris, Dumoulin, 1877. Henry Decaëns, Le Mont-Saint-Michel : 13 siècles d'histoire, Éditions Ouest-France, 2011, 127 s. Marc Déceneux, Le Mont-Saint-Michel pierre à pierre, Éditions Ouest-France, 2015, 64 s. Yves-Marie Froidevaux, La terrasse de l'ouest du Mont-Saint-Michel, in: Congrès archéologique de France. 124e session. Cotentin et Avranchin. 1966, Paris, Société française d'archéologie, 1966, s. 447-457 Yves Gallet, Les voûtes d'ogives du Promenoir des moines au Mont-Saint-Michel et le problème de leur datation, Bulletin Monumental, sv. 164, č. 4,‎ 2006, s. 347-358 Véronique Gazeau, Normannia monastica, princes normands et abbés bénédictins. Prosopographie des abbés bénédictins, 2 sv., Publications du CRAHM, 2007, (ISBN 978-2-902685-38-7). Paul Gout, Le Mont-Saint-Michel. Histoire de l’abbaye et de la ville. Étude archéologique et architecturale des monuments, Paris, Armand Colin, 1910. Sylvaine Gougenheim, Aristote au mont Saint-Michel. Les racines grecques de l’Europe chrétienne, Paris, Éditions du Seuil, coll. « L'univers historique », 2008, 277 s. (ISBN 978-2-02-096541-5, BNF 41229782) Reynald Guyon, Le Mont Saint-Michel, l'abbaye, la ville, la baie, Éditions Corlet, coll. « Destination Normandie », 2013, 90 s. (ISBN 9782847065336) Édouard Le Héricher, Histoire et description du Mont-Saint-Michel, Avranches Anfray, (vers 1850). L’ouvrage est divisé en trois parties : Légendes et histoire, descriptions des fortifications, de la ville et de l’abbaye, le rocher de Tombelaine. Jacqueline Lorenz, Carrières et constructions en France et dans les pays limitrophes, Éditions du Comité des travaux historiques et scientifiques, 1996 Jean-Luc Legros, Le Mont-Saint-Michel : Architecture et civilisation, Caen, CRDP Basse-Normandie et Éditions Charles Corlet, coll. « Patrimoine ressources », 2005, 231 s. (ISBN 2-86618-504-8 et 2-84706-188-6) Michel Nortier, Note sur la « Merveille » du Mont-Saint-Michel, in: Congrès archéologique de France. 124e session. Cotentin et Avranchin. 1966, Paris, Société française d'archéologie, 1966, s. 458-459 Émile-Auber Pigeon, Description historique et monumentale du Mont Saint-Michel, de la basilique de l'Archange et de l'église souterraine de N.-D. du Mont Tombe, H. Tribouillard, 1865, 2. vydání, 184 s. Émile-Auber Pigeon, Le cartulaire de l'abbaye du Mont-Saint-Michel, In. La Normandie monumentale et pittoresque, édifices publics, églises, châteaux, manoirs, etc. : Manche 2e partie, Le Havre, Lemale & Cie, imprimeurs éditeurs, 1899, s. 176-182 Maximilien Raoul (pseudonyme de Charles-Marie Letellier), Histoire pittoresque du Mont-Saint-Michel et de Tombelaine, Suivi d’un fragment inédit sur Tombelène, extrait du Roman de Brut de Wace transcrit et annoté par Antoine Le Roux de Lincy, Paris, Librairie A. Ledoux, 1834. Christian Sapin, Maylis Baylé et al., Archéologie du bâti et archéométrie au Mont-Saint-Michel, nouvelles approches de Notre-Dame-sous-Terre, Archéologie médiévale, č. 38,‎ 2008, s. 71-122 Jérémie Halais, La prison du Mont Saint-Michel, 1782-1864, Lemme Edit, 2022, 336 s. Jean Vallery-Radot, Le Mont-Saint-Michel. Travaux et découvertes : I-Notre-Dame-sous-Terre II-Éléments romans récemment découverts dans le chœur de l'église, dans Congrès archéologique de France. 124e session. Cotentin et Avranchin. 1966, Paris, Société française d'archéologie, 1966, s. 413-446 Georges N. Gandy, Retour sur la fondation de l'Abbaye du Mont-Saint-Michel et le rôle du duc Richard Ier de Normandie, sur www.journals.openedition.org, 2016 (consulté le 25 avril 2024) François-Xavier Verger, "Le Mont Saint-Michel Merveille de l'Occident", Editions du 8° jour, 2001, Paris. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Abbaye du Mont-Saint-Michel na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Opatství Mont-Saint-Michel na Wikimedia Commons