Opatství aux Hommes

Opatství Mužů v Caen (francouzsky Abbaye aux Hommes), respektive opatství svatého Štěpána v Caen (Abbaye Saint-Étienne de Caen), je jeden ze dvou monumentálních klášterních komplexů (spolu se sesterským opatstvím Žen), které kolem roku 1060 založil normanský vévoda a budoucí anglický král Vilém Dobyvatel ve francouzském městě Caen v departementu Calvados v regionu Normandie). Bývalý monumentální klášterní kostel svatého Štěpána byl po Francouzské revoluci přeměněn na běžný farní kostel. Rozsáhlé konventní budovy (budovy kvadratury), které v průběhu 19. století sloužily jako státní lyceum, jsou od 60. let 20. století hlavním sídlem vanneské a caenské městské radnice (Hôtel de ville de Caen). Celé opatství představuje mimořádně hodnotný architektonický celek vybudovaný v širokém časovém rozmezí mezi 11. a 18. stoletím. Stavební a slohový vliv caenského kostela svatého Štěpána měl zcela zásadní význam pro další vývoj dějin umění v celé Normandii i na půdě středověké Anglie. Klášterní kostel je od 1840 zapsán na seznamu historických památek francouzského ministerstva kultury. V roce 1911 byla památková ochrana rozšířena na objekt křížové chodby (cloîtru) a navazujících konventních budov a v letech 1927 a 1928 postupně na všechny ostatní doplňkové stavby a středověké relikty v areálu kláštera. Lokalizace Opatství aux Hommes se nachází na území města Caen v departementu Calvados. Vyrostlo bezprostředně na západ od historického starověkého městského jádra a dalo vzniknout specifické historické čtvrti, v topografii města tradičně nazývané Opatovo předměstí (Bourg-l'abbé). Dějiny Počátky kláštera v 11. století Církevně-právní spor o vévodské manželství Kolem roku 1047 pojal normanský vévoda Vilém Dobyvatel za manželku Matyldu Flámskou, což v dobové kronice podrobně zaznamenal historik Orderic Vitalis. Papež Lev IX. však tento sňatek na církevním koncilu v Remeši v říjnu 1049 pod hrozbou klatby přísně zakázal. Jako formální záminka posloužil papežské kurii fakt, že oba novomanželé byli pokrevně příbuzní v stupni, který tehdejší platné kanonické právo striktně zapovídalo. Papež v tomto sporu využil fakt, že Vilém a Matylda byli vzdálenými bratrancem a sestřenicí v pátém koleni, neboť oba odvozovali svůj původ od normanského vévody Richarda II. Výzkumy moderních historiků však ukazují, že skutečným papežovým důvodem byly spíše geopolitické obavy z přílišného mocenského posílení Flander a Normandie na úkor Svaté stolice. Církevní právo sice umožňovalo takové manželství legalizovat dodatečným udělením zvláštního papežského prominutí (dispenzu), o ten však Vilém předem nepožádal. Vlivný rouenský arcibiskup Mauger z Rouen – Vilémův „strýc“ (syn vévody Richarda II. a jeho konkubíny Pépiy), který zastával úřad vévodova poručníka a jenž velmi těžce nesl ztrátu svého politického vlivu nad dospívajícím panovníkem - okamžitě uvalil na novomanželský pár přísnou diecézní exkomunikaci. V roce 1059 byl proto Lanfrank z Pavie, tehdejší slavný scholastik z opatství Notre-Dame du Bec a vůbec nejvýznamnější intelektuální osobnost tehdejší Normandie, vyslán na diplomatickou misi do Říma. Jeho úkolem bylo vyjednat plné odpuštění přímo u nového papeže Mikuláše II. Slavný francouzský historik Michel de Boüard sice v moderní době osobně prozkoumal vatikánské archivy, aby našel přímé písemné důkazy o této papežské klatbě, nicméně po domnělých drakonických sankcích neobjevil v protokolech žádné stopy. Oficiálně a církevně legitimně byl manželský svazek zafixován buď k roku 1053 (podle Řehoře z Tours), nebo až v roce 1063 (podle Orderica Vitalise). Politické a vojensko-strategické důvody založení K založení obřího klášterního komplexu vedly Viléma i hluboké vnitřní politické důvody. Vilém byl nemanželským synem normanského vévody Roberta I. Nádherného a jeho neurozené milenky Arlette (Herlevy), s níž žil v tehdejším proslulém skandinávském manželství podle severského práva (more danico). Než Robert v roce 1034 odešel na dalekou kajícnou pouť do Jeruzaléma, nechal malého Viléma oficiálně uznat normanskými barony jako svého jediného dědice. Vévoda Robert však v červenci 1035 na zpáteční cestě náhle zemřel v maloasijské Niceji a Vilém se ve věku pouhých sedmi či osmi let stal novým vládcem Normandie. Jeho legitimita byla nesmírně křehká a celou první polovinu své samostatné vlády musel strávit v sedle v krvavých bitvách proti vzpurným normanským baronům, kteří jím otevřeně opovrhovali a titulovali ho jako „Bastarda“. Zásadní vojenský triumf si mladý vévoda připsal v roce 1047 v bitvě u Val-ès-Dunes (přibližně dvanáct kilometrů jihovýchodně od Caen), kde s pomocí francouzského krále rebélii baronů poprvé tvrdě potlačil. Další fatální a definitivní vítězství vybojoval v roce 1057 v bitvě u Varaville (necelých dvacet kilometrů severovýchodně od Caen). Tyto válečné zkušenosti ho přivedly k vizionářskému rozhodnutí vybudovat v samotném geografickém středu celého vévodství mohutnou, moderní vojenskou pevnost a současně vytvořit hluboké obranné pásmo na exponovaných hranicích vůči nepřátelské Bretani. Cíleně se tak snažil plně ukotvit a demonstrovat svou panovnickou autoritu nad Dolní Normandií, která byla do té doby hlavním epicentrem veškerých protivévodských vzpour. Tento proces pacifikace země se opíral nejen o stavbu masivních kamenných hradů, ale zcela v souladu s osvědčeným normanským schématem uplatňovaným již od 10. století také o masivní zakládání nových, bohatých benediktinských opatství. Vévoda se rozhodl radikálně zahustit síť mnišských center v Dolní Normandií, která byla do té doby podstatně řidší než v údolí řeky Seiny, jež měli dřívější normanští vévodové plně pod kontrolou. Tento zakladatelský rozmach tak úspěšně zaplnil duchovní i materiální vakuum, které v regionu zanechaly dřívější pustošivé nájezdy pohanských Vikingů, během nichž drtivá většina starých předrománských struktur a klášterů beze stopy zanikla a nová centra se rozvíjela jen velmi pomalu. V rámci této státní strategie získalo nově budované opatství aux Hommes a sesterské opatství Žen (vybudované na opačném, východním okraji města) naprosto výsadní, exkluzivní postavení. Ze všech osmnácti velkých klášterů, které byly v Normandii během dlouhé vlády Viléma Dobyvatele nově vztyčeny, byly totiž pouze tyto dva caenské domy založeny z přímého osobního podnětu a na osobní náklad samotného panovníka; všechna ostatní převorství zakládali lokální feudální páni a vévoda nad nimi přebíral ochranu až druhotně. Založení obou obřích opatství, provázené souběžnou stavbou mohutného caenského hradu, tak bylo součástí širšího geopolitického plánu, jehož cílem bylo přetvořit Caen v bezpečné a reprezentativní administrativní centrum, které by leželo podstatně blíže případným ohniskům vzpour než historická metropole Rouen, situovaná v klidné, východní části vévodství. Tím, že si oba panovníci zvolili tato nová opatství za místa svého posledního odpočinku – vévodkyně a královna Matylda byla pochována v roce 1083 v opatství Žen a sám král Vilém Dobyvatel v roce 1087 v opatství aux Hommes –, trvale zafixovali pozornost celé normansko-anglické královské dynastie k tomuto městu. Caen se tak z původního chaoticky rostoucího velkého tržního městečka definitivně proměnilo v oficiální druhé hlavní město celé Normandie. Vilémovi přímí potomci pak toto exkluzivní pouto s dynastií dál posilovali; král Vilém II. Ryšavý učinil zcela výjimečný krok, když po smrti svých rodičů slavnostně deponoval královské korunovační klenoty, koruny a žezla přímo do pokladnic obou těchto caenských opatství, kde oba monarchové odpočívali. Založení opatství a urbanistický rozvoj Kolem roku 1064 se podle kronikáře Orderica Vitalise vévoda Vilém definitivně rozhodl založit nové monumentální opatství, které slavnostně zasvětil svatému Štěpánovi, křesťanskému prvomučedníkovi. Tento klášter, v dobových úředních listinách signovaný latinsky jako „SANCTS STEPHANUS CADOMEUSIG“, přijal přísnou řeholi svatého Benedikta. V živém jazyce i v literatuře získal záhy stabilní název opatství Mužů (abbaye aux Hommes), aby byl okamžitě a jasně odlišen od sesterského opatství Nejsvětější Trojice, zvaného opatství Žen, což byl konvent benediktinek vybudovaný ve stejné době na protilehlém, východním okraji města. Klášterní areál byl situován západně od tehdejších městských hradeb. Některé starší prameny uvádějí, že stavba vyrostla přímo na místě předchozí, raně středověké kaple svatého Štěpána. Volba tohoto staveniště však z inženýrského hlediska vyvolávala velké otázky: terén se nacházel v bezprostřední blízkosti divokého říčního ramene Odonu, byl silně bažinatý a vykazoval značně nestabilní podloží. Teorie o existenci starší kaple však zůstává pouhou neopodstatněnou stavebně-historickou hypotézou, kterou dodnes nepotvrdil žádný relevantní písemný pramen ani moderní archeologický výzkum. Kolem staveniště vznikla zcela nová městská čtvrť, v topografii města nazvaná Opatovo předměstí (Bourg-l'Abbé). Tyto pozemky původně spadaly pod farní jurisdikci a majetek nedaleké katedrály v Bayeux. Katedrální kapitula je však smírně postoupila královně Matyldě, což vedlo k nečekané církevně-právní anomálii – nově usazení benediktinští mniši z opatství aux Hommes se kvůli tomu ocitli v přímé duchovní závislosti (dependenci) na abatyši ze sousedního ženského kláštera. Aby se mniši z této pro ně potupné podřízenosti vůči ženám co nejrychleji právně vymanili, vybudovali pro laické farníky z Opatova předměstí samostatný farní kostel svatého Mikuláše (Saint-Nicolas de Caen), čímž ženskou jurisdikci úspěšně obešli. K roku 1083 je v tomto novém dynamickém předměstí daňově evidováno již 72 obytných domů. Opat Lanfrank a mezinárodní uznání Vévoda Vilém svěřil celkovou koncepci a vedení ambiciózní stavby slavnému teologovi Lanfrankovi, který předtím působil jako hlavní poradce blahoslaveného Herluina při velkolepé celkové rekonstrukci slavného normanského opatství Notre-Dame du Bec. Vilém ho dne 15. června 1066 oficiálně jmenoval prvním řádným opatem u svatého Štěpána v Caen. Lanfrank v tomto úřadu setrval až do roku 1070, kdy byl po dobytí Anglie panovníkem povýšen na arcibiskupa v Cantorbéry, čímž do Anglie přenesl vyspělou normanskou kulturu a vzdělanost. V památném roce 1066 obdařil Vilém – tehdy již jako čerstvě korunovaný anglický král – klášter rozsáhlou nadační výsadní listinou (charte). Celá tato velkolepá panovnická nadace a kanonické založení kláštera byly oficiálně stvrzeny a mezinárodně uznány slavnou zakládací papežskou bulou Alexandra II. v roce 1068. Stavební kampaň a ekonomické zajištění (1065–1083) Klášterní komplex byl vybudován v neuvěřitelně rychlém tempu mezi lety 1065 a 1083. Tato mimořádná rychlost výstavby goticko-románského areálu byla umožněna masivním přílivem nových finančních a materiálních prostředků z čerstvě dobytého Anglického království (1066) a také bezprostřední blízkostí obřích povrchových lomů na vysoce kvalitní caenský vápenec. Slavný kronikář Vilém z Poitiers (Guillaume de Poitiers) popisuje tehdejší okolnosti jmenování prvního opata a nadaci kláštera Vilémem Dobyvatelem takto: Aby ho panovník ustanovil opatem nového caenského kláštera, musel vůči němu použít, abychom tak řekli, projevů zbožného nátlaku; Lanfrank se totiž tomuto úřadu vzpíral, a to ani ne tak z vrozené křesťanské pokory, jako spíše z upřímné obavy před příliš vysokým a zodpovědným společenským postavením. Následně král Vilém obdařil tento monastýr obrovskými doménami, lny, zlatem, stříbrem a četnými vzácnými paramenty; nechal jej vybudovat s rozumnými náklady v úchvatné velikosti a noblese, plně hodné svatého prvomučedníka Štěpána, jehož vzácnými ostatky měl být chrám trvale ctěn a jemuž byl zasvěcen. Dne 25. prosince 1066 byl Vilém v Londýně slavnostně korunován anglickým králem, čímž se město Caen ocitlo v samotném geometrickém i politickém středu nově zrozeného, mocného anglo-normanského státu. Trvalou vzpomínkou na toto slavné spojení obou zemí je oficiální heraldický alianční znak (erb) kláštera svatého Štěpána, v němž je polovina štítu heraldicky polcena a nese spojené znaky Anglického království a Normanského vévodství; tento erb klášter bez přerušení užíval až do počátku 17. století. Mimořádný materiální a ekonomický triumf Normanů se v architektuře opatství plně zrcadlí. I když byl velkolepý stavební projekt bezpečně vypracován ještě před samotnou invazí do Anglie, bleskový vojenský úspěch roku 1066 umožnil jeho okamžité velkorysé financování. Král Vilém totiž neváhal provést rozsáhlé majetkové konfiskace na půdě Anglie – ve prospěch svých dvou protežovaných caenských opatství kompletně vyvlastnil hlavní nadační klášter poraženého anglosaského krále Harolda II. ve Walthamu v hrabství Essex. Caenští benediktini díky tomu mohli po více než tři století beztrestně inkasovat obrovské finanční desátky a lenní renty z desítek anglických poddanských vesnic a z lukrativních nemovitostí přímo v srdci londýnské City. Soubor nadačních statků a lén v Normandii a Anglii V zakládacích a donačních listinách, které svými podpisy stvrdili a majetkově doplnili i nejvyšší normanští baroni, král Vilém Dobyvatel jasně dokázal, jak hluboký osobní vztah k tomuto svému životnímu dílu chová. K plnému zajištění každodenních liturgických a materiálních potřeb kláštera daroval mnichům celá rozsáhlá panství: Cheux, Rots, Fleury-sur-Orne, Étavaux, Ifs, Hubert-Folie, Bourguébus, Bras, Dives a Cabourg, a to včetně poddaných, vodních mlýnů, vodotečí, luk, pastvin, lesních masivů a veškerých lokálních celních příjmů a daňových zvyklostí (k customs). Opatství získalo do plného vlastnictví celé Opatovo předměstí (Bourg-l'Abbé) od západních hradebních zdí podél staré silnice ze starého Saint-Étienne do Bayeux a Bretteville-sur-Odon, včetně všech přilehlých polností a soudních práv. Panovník k tomuto majetku přidal celé říční koryto starého Odonu (Viel Odon) od Venoix až po soutok s Orne a rozsáhlé lovecké a stavební lesy Maupertuis, Torteval, Foulognes a Quesnay se všemi vodami a pozemkovými závislostmi. Klášteru bylo dále uděleno výhradní tržní právo v Baupte, privilegium konání třídenního velkého výročního trhu (jarmarku) přímo v Caen a luxusní vinný sklep (cellier) na břehu Seiny v metropolitním Rouenu, plně osvobozený od jakýchkoli královských či městských daní a mýt. Na půdě Anglie král benediktinům daroval rozsáhlé panství Northam v hrabství Devon, Frampton a Biencome v hrabství Dorset, historický kostel v Coshamu ve Wiltshire s přilehlými latifundiemi a desátkovými výnosy, panství Welles s kostelem v Mortonu v hrabství Norfolk, manor Pansfeld a reprezentativní palác s pozemky přímo v Londýně. K těmto královským darům se okamžitě připojili přední baroni království: slavný Roger de Montgomery daroval stavební lesy v Trunu a Robert z Mortain (králův polokrevný bratr) věnoval klášteru celé město Hutteville. Organizace staveniště, logistika a intelektuální elita Absolutní vnitřní stabilita normanského státu a nekompromisní pevnost jeho institucí vytvořily ideální logistické zázemí pro realizaci těchto obřích staveb. Panovník potřeboval demonstrovat svou suverenitu navenek – monumentální budovy musely zhmotňovat jeho vznešenost, velikost a incarnovat posvátnou majestátnost jeho moci. Všechny materiální složky byly dokonale koordinovány: farnosti s povrchovými lomy ve Fleury-sur-Orne a Bretteville-sur-Orne dodávaly nepřetržité proudy stavebního kamene, neboť implementace nových architektonických technik – zejména revoluční techniky normanské tlusté zdi – vyžadovala enormní, v té době nevídané množství stavebního materiálu. Okolní lesní držby dodávaly dříví pro tesařské krovy a obří lešení, stabilní renty zajišťovaly včasné vyplácení specializovaných dělníků a klášterní soudní jurisdikce okamžitě řešila veškeré pracovně-právní spory na staveništi. Aby mohl být tento gigantický inženýrský aparát úspěšně uveden do pohybu, bylo nezbytné nalézt špičkové intelektuály, kteří disponovali hlubokou kulturou, komplexní vizí celého projektu a absolutním citem pro detail v přísném souladu s řeholí svatého Benedikta. Tito muži museli dokonale ovládat pokročilou eukleidovskou geometrii, exaktní prostorové rozvržení konventních budov kolem ústředního eucharistického chóru a sofistikovaný jazyk nastupující románské architektury. Byli schopni ústně předávat složitou typologii nejdůležitější stavby: klášterního chrámu s tzv. benediktinským půdorysem, který se v téže době paralelně rozvíjel v nejvýznamnějších centrech Francie, Itálie, Německa a Anglie. V rámci velkých katolických řádů tehdy existovali specializovaní řeholníci – představení a architekti stavebních hutí, kteří spolu s vybranými mnichy dokázali přímo na lešeních mistrně řídit týmy specializovaných světských kameníků, tesařů a zedníků a pevnou rukou organizovat provoz celého staveniště. Učení italští klerici – vizionáři jako Vilém z Volpiana, Lanfrank z Pavie či Anselm z Canterbury – dokázali prostřednictvím svých nadaných normanských žáků geniálně syntetizovat pokročilé lombardské a burgundské architektonické vlivy. S neochvějnou politickou i finanční podporou normanských vévodů tak tito muži pozvedli Normanské vévodství na samotný vrchol intelektuální, teologické a architektonické civilizace celého západního křesťanského světa 11. a 12. století.. Slavnostní konsekrace a pohřeb Viléma Dobyvatele Podle dobových kronik byl klášterní chrám z liturgických důvodů postupně slavnostně vysvěcen (dedikován) hned několikrát, a to v letech 1073, 1077, 1081 a 1086. Vůbec nejvýznamnější a nejvelkolepější hlavní slavnostní konsekrace se podle svědectví kronikáře Orderica Vitalise odehrála dne 13. září 1077. Této dějinné události v chrámu svatého Štěpána osobně přihlížel jeho druhý řádný opat Guillaume Bonne-Âme. Celou ceremonii pevně vedl rouenský arcibiskup Jean d'Avranches, kterého v liturgickém průvodu obklopovali všichni jeho podřízení biskupové sufragáni a obrovské množství normanských opatů a světských feudálních pánů. Svěcení proběhlo za přímé přítomnosti samotného krále Viléma I. Dobyvatele, královny Matyldy Flámské, jejich nejstaršího syna Roberta, cantorbéryjského arcibiskupa Lanfranka a yorského arcibiskupa Thomase. Během obřadu byly vzácné relikvie patrona chrámu, svatého Štěpána, slavnostně uloženy do drahocenné ostatkové relikviářové schránky. Na hlavní oltář byla rituálně položena velká královská zakládací výsadní listina spolu s donačními listinami králových vazalů, kteří díky obrovskému bohatství získanému čerstvým dobytím Anglie obdařili klášter novými rozsáhlými majetkovými dary. Královská hrobka a latinský epitaf Dne 9. září 1087 zemřel král Vilém Dobyvatel v převorství Saint-Gervais v Rouenu. Jeho tělo bylo po řece a souši okamžitě transportováno do Caen, aby bylo v souladu s jeho poslední vůlí slavnostně pohřbeno v chóru klášterního kostela svatého Štěpána. Monumentální latinský epitaf vytesaný na královské náhrobní tumbě, která byla v interiéru v současné podobě nově vztyčena na počátku 19. století, hrdě hlásá: „Hic sepultus est invictissimus Guillelmus Conquestor, Normanniæ Dux, et Angliæ Rex, hujus ce Domus, CONDITOR, qui obiit anno M . LXXXVII“ V přesném českém překladu nápis znamená: „Zde byl pohřben nikdy neporažený Vilém Dobyvatel, vévoda normanský a král anglický, ZAKLADATEL tohoto domu, který zemřel v roce 1087.“ Opatství v období vrcholného a pozdního středověku (13. až 15. století) Hospodářský rozkvět a soudní suverenita Přímí potomci krále Viléma I. Dobyvatele nadační majetky a pozemková lén_a opatství nadále výrazně rozšiřovali. Starší syn Robert II. Curthose daroval benediktinům výsadu konání velkého výročního trhu a farního trhu v Cheux, zatímco mladší syn Vilém II. Ryšavý klášteru přisoudil rozsáhlá panství v anglickém hrabství Somerset. K těmto panovnickým darům se masivně připojovali další normanští baroni, což z Caenu vytvořilo jedno z vůbec nejbohatších a nejvlivnějších mnišských center na půdě celého Normanského vévodství. Klášterní ekonomika plně stála na obrovských, pravidelně tekoucích příjmech z feudálních rent a desátků: jednalo se o klasické církevní desátky, tržní poplatky, mýtné z cest a mostů, převozné a naturální podílní daň z úrody. Opatství disponovalo na svých rozsáhlých lenních panstvích plnou autonomní soudní pravomocí – vykonávalo zde jak nižší, tak hrdelní vyšší soudní právo. V těsném sousedství vnitřní klášterní brány tak byla vybudována specializovaná soudní hovorna určená pro zasedání opatského soudu a kamenné vězeňské cely (žaláře). Celou tuto obří rurální i městskou doménu spolehlivě spravoval propracovaný úřednický aparát složený z dosazených laických zemských soudců, proboštů, církevních výběrčích daní, silničních správců (agentů-voyers), polních ozbrojených stráží, advokátů a světských zástupců biskupa. Papežská exempce a podací právo Již v roce 1068 udělil papež Alexandr II. klášteru svatou ochranu a mimořádné privilegium papežské exempce. Přestože se areál geograficky nacházel na území bayeuxské diecéze (v rámci rouenské církevní provincie), nepodléhal tamním sídelním biskupům, nýbrž byl právně podřízen přímo a bezprostředně Svaté stolici v Římě. Tuto absolutní nezávislost slavnostně potvrdil papež Hadrián IV. kolem roku 1154. Benediktini tak úspěšně rozšířili své přímé podací právo nad více než padesáti farními kostely, podřízenými převorstvími a nadačními kaplemi v regionu. Bayeuxský biskup Odo (Vilémův polokrevný bratr) navíc opatství dobrovolně postoupil svá biskupská práva a desátkové příjmy u třinácti velkých kostelů. Všechna tato exkluzivní privilegia následně uznali a potvrdili Odonovi nástupci Philippe d'Harcourt a Jindřich II., stejně jako rouenští arcibiskupové a papežové Alexandr III., Honorius III. a Kliment VI. Na konci května roku 1204 obsadil město Caen francouzský král Filip II. August. Panovník nekompromisně inkorporoval celou pevninskou část Normanského vévodství do přímého držení francouzské koruny, čímž definitivně přeťal staleté politické a dynastické pouto Normandie s anglickým královským dvorem. Caenská opatství si však svá bohatá lenní panství a renty na půdě Anglie dokázala díky mezinárodním právním kličkám udržet až do samého počátku 15. století. Dne 9. listopadu 1256 vykonal v rámci své generální vizitace rouenský arcibiskup Eudes Rigaud v konventu inspekci. Zjistil, že v klášteře žije šedesát tři mnichů (z nichž všichni kromě tří již přijali plné kněžské svěcení), a do kapitulního protokolu zanesl přísné domluvy a varování ohledně jejich rozvolněného chování a porušování řeholních zvyklostí. Francouzský král Filip III. Francouzský podrobil klášter v roce 1278 přímému státnímu zdanění a v královské výsadní listině z roku 1282 pro něj zřídil výhodný systém dědičného pachtu. Jeho syn Filip IV. Francouzský však finančně vyčerpané opatství v roce 1293 zdanil znovu. Gotická přestavba a rozvoj palácového areálu V průběhu 13. a 14. století byl klášterní kostel svatého Štěpána dějištěm monumentálních architektonických proměn. Původní románský presbytář byl kompletně stržen a od základu nově vystavěn jako velkolepý gotický chórový závěr s obchozím ochozem a věncem kaplí. K severní stěně románské hlavní lodi byla přistavěna honosná, prosvětlená kaple rodiny Halbout (chapelle Halbout) a obě mohutné průčelní západní věže byly korunovány vysokými, vznosnými kamennými jehlany (flèches). Ve 13. století byl na západním hospodářském nádvoří vybudován reprezentační gotický **Vévodský palác** (palais ducal). V jeho těsném sousedství vznikla v této éře druhá, vnitřní klášterní brána, nad jejímž průjezdem sídlila výše zmíněná soudní hovorna; tato brána pocházela z konce 13. století a radikálně byla kamenicky upravena ve století čtrnáctém. Přímo naproti tomuto portálu, v jižní zóně nádvoří, byl ve stejném období vybudován velký klášterní vodní mlýn. V průběhu 14. století byla v areálu vztyčena monumentální Strážní síň. Kolmo na tuto budovu tesaři a zedníci vyzdili obří krytou pasážovou galerii, v pramenech tradičně nazývanou Zelený sál (salle verte), na kterou na jejím samotném konci plynule navazovala unikátní dvoupodlažní palácová kaple. Opatství v dobách stoleté války (14. a 15. století) Vypuknutí vleklé stoleté války proměnilo klášterní areál svatého Štěpána v exponovanou předsunutou obrannou baštu, která stála přímo v první linii válečných operací. Anglický král Jindřich IV. nekompromisně zkonfiskoval veškerá léna a nemovitý majetek francouzských opatství na půdě Anglie, aby z jejich výnosů mohl přímo financovat obnovení válečného tažení na kontinentu. Poté, co byl klášter v roce 1346 brutálně vypleněn anglickými vojsky (souběžně s totálním vydrancováním celého města) a následně utrpěl další materiální škody ze strany francouzských vojsk při zpětném dobývání Caen, obdrželi benediktini v roce 1347 přímý rozkaz od francouzského krále, aby celý klášter okamžitě proměnili v pevnost a obehnali jej masivními kamennými hradbami a hlubokými vodními příkopy; areál opatství se totiž do té doby nacházel zcela vně hlavního městského opevnění. Král Jan II. Dobrý, který v prostorách opatství osobně pobýval, vydal v roce 1354 přísné nařízení o bezodkladném pokračování těchto fortifikačních prací. V roce 1361 sice francouzské kláštery svá práva na anglické majetky na základě dočasných smluv formálně získaly zpět, klid zbraní však netrval dlouho. Anglická okupace a vojenské využití chrámu V polovině srpna roku 1417 zahájil anglický král Jindřich V. generální obléhání Caen. Panovníkův bratr, vévoda z Clarence, vyrazil v čele tisícihlavého elitního rytířského jezdectva obsadit městská předměstí. Vojenská posádka a obránci opatství svatého Štěpána tehdy v zoufalství naplánovali radikální krok – chtěli náložemi podkopat a zaminovat vnitřní svazkové pilíře i hlavní věže klášterního kostela a celý areál kompletně zapálit, aby postupující anglickou armádu za cenu zničení památky zpomalili. Vévoda z Clarence se však o tomto záměru včas dozvěděl díky tajnému udání jednoho z místních mnichů a bleskovým útokem se slabě chráněného kláštera zmocnil bez jakéhokoli boje. Král Jindřich V. si v areálu okamžitě zřídil svůj hlavní armádní generální štáb a obě vysoké západní průčelní věže začal vojensky využívat jako strategická pozorovací stanoviště. Ústřední středová lucernová věž byla anglickým velením proměněna v těžkou dělostřeleckou baterii, na jejímž střešním ochozu byla rozmístěna obléhací děla. Dne 22. srpna bylo mnichům, kteří z areálu uprchli hned na počátku konfliktu, oficiálně povoleno se do konventu vrátit a obnovit bohoslužebný život. Město Caen definitivně padlo 4. září a anglický král opustil klášterní štáb, aby mohl osobně řídit obléhání nedalekého caenského hradu, který kapituloval 19. září. Dne 12. září udělil panovník vystrašenému benediktinskému opatství plné královské omilostnění a záruku ochrany. Angličané se v Caen usadili na dlouhá desetiletí. V roce 1424 ztratila francouzská opatství definitivně a natrvalo veškerá svá zbývající zámořská léna, podřízená převorství a obrovské finanční renty, které z Anglie do té doby bez přerušení plynuly. V roce 1433 nařídil anglický král Jindřich VI. Anglický kompletní stržení a zarovnání se zemí té části klášterních hradeb, která směřovala k městu, aby na tomto místě mohl být vybudován opevněný spojovací most s městským hradebním prstencem. V roce 1434 se spojené francouzské armády z caenské nížiny, oblasti Bessinu a Bocage pokusily o bleskový, avšak zcela neúspěšný osvobozenecký útok na město. Během těchto tvrdých pouličních bojů byla podstatná část vnějšího klášterního opevnění zdemolována a samo opatství bylo ustupujícími Angličany drsně vypleněno. Návrat pod francouzskou korunu Po dalším vleklém obléhání města vyhnal francouzský král Karel VII. okupační vojska a dne 11. června 1450 získal Caen trvale zpět pod francouzskou správu. V roce 1455 obdrželo zdecimované opatství oficiální panovnické svolení k úplnému znovuvybudování a vztyčení svých zničených fortifikačních hradebních zdí. K plnému finančnímu pokrytí těchto náročných stavebních a inženýrských prací udělil mnichům král Ludvík XI. v roce 1462 výnosné privilegium výběru zvláštního poddanského finančního mýta z veškerého zboží importovaného do města. Období po návratu pod francouzskou korunu (konec 15. a počátek 16. století) V roce 1468 stanul v čele klášterní komunity v pořadí již 27. řádný opat Guillaume V. de Toustain. Ten se okamžitě dostal do ostrého mocenského a právního střetu s Pierrem de Vierville, mnichem z vlivného opatství v Becu, kterého do čela opatství svévolně zvolila odštěpenecká část zdejších řeholníků. Opat Guillaume de Toustain nechal během svého působení stavebně vyzdít horní patro ústřední příčné věže klášterního kostela, avšak kolem roku 1485 na své vedoucí funkce unaveně rezignoval (vzdal se úřadu). Po jeho odchodu zůstalo opatství po určitou dobu zcela bez řádného vedení, čehož okamžitě využil Pierre de Vierville; s přímou vojenskou pomocí svého vlivného bratra Arthura de Vierville, barona z Creully, vpadl do kláštera a celého areálu se mocensky zmocnil silou. Tento vleklý vnitřní konflikt trval i poté, co francouzský král Karel VIII. v roce 1485 oficiálně jmenoval novým regulérním opatem Charlese I. de Martigny. Kompromisní smír mezi znesvářenými stranami byl nakonec podepsán až na základě složité církevně-právní dohody. Ta stanovovala, že řeholní bratři Charlese de Martigny plně uznají za svého legitimního opata pod podmínkou, že jeho synovec Pierre de Martigny vstoupí do caenského konventu jako řádný profesní mnich. Nový opat se v této smlouvě musel navíc písemně zavázat, že po uplynutí určitého času složí své funkce a rezignuje ve prospěch tohoto svého synovce, kterého pak mniši řádně a kanonicky zvolí za svého nového představeného, k čemuž v kapitulní síni skutečně došlo v roce 1506. Pozdně gotický palác a královská exhumace Oba tito vysoce postavení preláti z rodu de Martigny plnili v tehdejší Francii významné diplomatické a politické mise u královského dvora a do dějin umění se zapsali svou mimořádnou panovnickou velkolepostí a hlubokým, osvíceným citem pro renesanční umění. Během úspěšného působení opata Charlese de Martigny, kolem roku 1490, vyrostla v areálu honosná nová opatská rezidence, v pramenech dodnes nazývaná „nový palác castreského biskupa“, neboť prelát vedle caenského úřadu spravoval také biskupský stolec v jihofrancouzském Castres. Po strýcově smrti v roce 1212 nechal jeho nástupce Pierre de Martigny vztyčit v interiéru klášterního chrámu majestátní, sochařsky úchvatný triumfální náhrobek vytesaný z drahého černého a bílého mramoru. Byl to právě tento vzdělaný opat Pierre de Martigny, kdo v roce 1522 na přímou oficiální žádost vlivného italského kardinála nechal poprvé vědecky otevřít hrobku krále Viléma I. Dobyvatele a provést první historickou exhumaci královských ostatků. Nástup komendatury a úpadek kláštera (16. a 17. století) Zavedení režimu komendatury Po náhlé smrti opata Pierra de Martigny v roce 1531 jmenoval francouzský král František I. novým představeným Caenu vlivného diplomata Françoise de Tournona. Tímto panovnickým aktem byl v opatství aux Hommes definitivně a natrvalo zaveden destrukční režim In commendam. Od této chvíle se novými opaty (tzv. opaty komendátory) stávali výhradně vysoké světské šlechty, královští favoriti a vlivní dvořané, kteří v samotném klášteře téměř nikdy fakticky nežili a jejichž primárním zájmem bylo bezostyšné inkasování obrovských finančních výnosů (obročí/beneficií) pro osobní potřebu. Každodenní život zbývajících mnichů se pod tímto vlivem stával spíše světským než striktně řeholním; vnitřní klášterní úředníci, a to zejména klášterní sklepník, měli tendenci svévolně vyčleňovat klášterní majetky pro zakládání vlastních soukromých prebend a celkový počet řeholníků v konventu drasticky klesal. Zavedení komendatury představovalo v podstatě odvetu a triumf tehdejšího francouzského episkopátu (biskupů) proti starému, pro ně nevýhodnému systému středověkých papežských exempcí. V realitě se u těchto okázalých, u dvora žijících prelátů a dvořanů naplno projevovalo čisté hmotařství a touha po zisku, neboť výnosy z mnoha velkých benediktinských opatství v této éře s přehledem převyšovaly roční příjmy leckterého bohatého biskupství. Tento systém od základu brutálně transformoval celou tradiční benediktinskou strukturu, protože řeholní komunitu natrvalo připravil o jejího přirozeného, duchovního otce a vůdce. Veškerá reálná vnitřní moc, autorita a vliv nad dalším duchovním i hospodářským osudem monastýru tak definitivně přešly do rukou dosazovaných řádových převorů. Devastace za náboženských válek Podobně jako většina ostatních caenských svatyní se i opatství aux Hommes ocitlo během hugenotských válek uprostřed krutého obrazoboreckého pustošení a náboženských válek. V letech 1562 a 1563 byl klášterní kostel svatého Štěpána kompletně vydrancován protestantskými (hugenotskými) vojsky pod vedením hraběte z Montgommery a následně zůstal zcela opuštěn. Kalvinisté v interiéru zničili veškeré barevné okenní vitráže, rozbili kůrové varhany a roztříštili barokní mobiliář. V roce 1562 protestanti brutálně zničili monumentální mramorovou hrobku krále Viléma I. Dobyvatele, která měla do té doby podobu honosného mauzolea osazeného královským gizantem (ležící postavou). Rozhněvaný dav hrobku rozkopal a královské kosti rozházel po zemi; klášternímu proboštovi (baillimu) jménem Michel de Semallé se sice podařilo panovníkovy pozůstatky posbírat a ukrýt, nicméně při dalším útoku byly tyto kosti hugenoty definitivně rozmetány a navždy ztraceny. Zachráněna zůstala pouze jedna jediná stehenní kost (femur) krále Viléma Dobyvatele, kterou před zničením hrdinsky ukryl básník Charles Toustain de la Mazurie, blízký přítel spisovatele Jeana Vauquelina de La Fresnaye. V roce 1653 vedl generální útok na Caen samotný amiral Gaspard de Coligny; tento nový protestantský vpád donutil zbývající mnichy k hromadnému útěku z kláštera. Hugenoti tehdy kompletně zničili vznešený mramorový náhrobek castreského biskupa, vyplenili drahocennou klášterní klenotnici a odnesli zlatnické poklady. Před svým definitivním odchodem z města navíc admirál Coligny osobně nařídil strhnout a roztavit veškeré olověné střešní krytiny z celého komplexu, což stavbu na desítky let vystavilo destruktivním průsakům dešťové vody. Francouzský král Karel IX. následně donutil zdecimovaný francouzský klérus k nucenému odprodeji části církevních statků, aby z jejich výnosů mohl sanovat prázdnou státní pokladnu království. Královský probošt v Caen tak v dražbách rozprodal rozsáhlé pozemkové domény opatství. Statická havárie a rozpad disciplíny Protože se opatství nacházelo v naprostých ruinách, řeholní bratři se rozutekli po zemi. Opat komendátor, mocný italský kardinál Alessandro Farnese, sice v roce 1566 oficiálně pověřil sbor kleriků, aby mnichy donutili k návratu do Caen a obnovili konventní život, tento pastorační úkol se však ukázal jako mimořádně obtížný. Zbývající mniši se totiž nacházeli v permanentních vnitřních majetkových i osobních sporech a kapitula byla paralyzována. K těžké stavební katastrofě došlo rovněž v roce 1566. Tehdejší klášterní správce (sénéšal) Jean Laurent, v pramenech zvaný Le Goullu, nechal v podkroví ziskuchtivě vyřezat masivní tesařské vazné trámy a průvlaky; jejich neodborný pád a ztráta vnitřní stability však v konstrukci vyvolaly obrovský otřes, který těžce zasáhl ústřední lucernovou věž. Vnitřní kamenné točité schodiště věže se vzápětí kompletně zřítilo do lodi a svou obrovskou vahou s sebou do nitra presbytáře strhlo i vysoké klenby celého hlavního gotického chóru. V roce 1579 nechal nově dosazený opat Georges de Péricard vypracovat generální inventář veškerého zbývajícího klášterního majetku, na jehož základě zahájil sérii vleklých soudních procesů s cílem vymoci zpět pozemky, které si během náboženských válek svévolně přivlastnili okolní světští šlechtici. V roce 1582 jmenoval král novým opatem Charlese d'O (bratra mocného královského favorita Françoise d'O). V jeho oficiální papežské provizní bule byla papežskou kurií zakotvena přísná právní podmínka, že plnou třetinu veškerých ročních příjmů z klášterního obročí musí nový komendátor bezodkladně investovat do celkové stavební a památkové obnovy zničeného chrámu. Dne 7. února 1600 musel kvůli trvající anomálii zakročit nejvyšší normanský soud – Normandský parlament (Parlement de Normandie). Ten svým soudním dekretem nařídil převorovi ze slavného opatství v Jumièges a podpřevorovi od svatého Audona v Rouenu (Saint-Ouen de Rouen), aby se neprodleně osobně odebrali do Caenu, převzali nad ním nucenou správu a tvrdou rukou v konventu obnovili řeholní disciplínu a klauzuru. V celém obřím areálu tehdy zbývalo pouhých čtrnáct plnoprávných profesních mnichů a dva mladí novici. V tomtéž roce 1600 vydal rouenský parlament definitivní soudní nařízení, aby zřícené, deštěm zdevastované a nebezpečné klenby hlavního gotického chóru byly z bezpečnostních důvodů kompletně sneseny a zdemolovány. Znovuzrození a barokní rozkvět opatství (17. a 18. století) První fáze obnovy pod vedením Jeana de Baillehache V letech 1601–1602 dosáhl energický klášterní převor Jean de Baillehache u nejvyššího soudu úplného zrušení dřívějšího demoličního nařízení. Okamžitě poté zahájil rozsáhlou celkovou obnovu gotického presbytáře a generální restaurování celého klášterního kostela, který vybavil honosným barokním mobiliářem (novou vyřezávanou kazatelnou, stallami a oltáři). V roce 1618 byly veškeré finanční příjmy zdecimovaného opatství uvaleny pod přímou nucenou správu rouenského arcibiskupa Françoise II. de Harlay, přičemž klášter byl dočasně finančně i právně přímo podřízen rouenskému arcibiskupství. Generální zmocněnec vyslaný arcibiskupem do Caenu v té době v oficiální revizní zprávě varovně konstatoval: „Obytné trakty řečeného opatství i jejich společné ložnice jsou dočista zruinovány a v troskách, pročež někteří z řeholníků byli materiální nouzí donuceni vzít zavděk provizorním azylem a ubytovat se přímo uvnitř starého opatského paláce.“ Opatství bylo následně sice formálně vráceno do držení komendátora Charlese d'O, nicméně král Ludvík XIII. vzápětí jmenoval novým opatem svého pouhých patnáctiletého nemanželského polokrevného bratra Antoina de Bourbon-Bueil. Po provizorním zajištění statiky byl klášterní kostel svatého Štěpána dne 17. května 1626 slavnostně znovu konsekrován (vysvěcen). Bezprostředně po úspěšném dokončení vyzdívky chóru nechal převor Jean de Baillehache v roce 1642 vzácnou, jedinou zachráněnou královskou stehenní kost (femur) Viléma Dobyvatele slavnostně a pietně znovu uložit do středu presbytáře, a to do zbrusu nové, honosné monumentální mramorové tumby. Díky Baillehacheovým neúnavným snahám stoupl počet řeholníků v konventu na sedmadvacet (včetně pěti nových noviců). Vnitřní řádová disciplína však po desetiletích anarchie zůstávala fatálně rozvolněná, pročež převor osobně adresoval naléhavý dopis rouenskému arcibiskupovi, kardinálu De La Rochefoucauldovi, aby do Caenu neprodléhavě vyslal reformované mnichy z vlivné maurinské kongregace. Mauristé a monumentální barokní přestavba konventu Dne 6. července 1663 podepsali zbývající caenští mniši oficiální unijní smlouvu s přísnou katolickou kongregací svatého Maura (mauristy). Po provedení nejnutnějších tesařských oprav střech se reformovaní maurističtí mniši dne 10. října 1663 v areálu definitivně usadili. Mauristé pozvedli upadající opatství k nové, nebývalé slávě – jednak v rovině duchovní (nekompromisním obnovením řeholní disciplíny, klauzury a liturgie), ale především v rovině materiální, neboť zahájili gigantickou celkovou rekonstrukci hroutících se konventních budov kvadratury. Z původní středověké křížové chodby zbývaly v té době pouhé základy. Unikátní gotická klášterní kuchyně – raritní centrální oktagonální dymníková stavba, která svou ojedinělou tesařskou architekturou přímo upomínala na slavná kuchyňská centra v anglickém Glastonbury nebo v mateřském Fontevraudu a kterou vědecky zdokumentoval britský archeolog Andrew Coltee Ducarel, ležela v ruinách a většina okolních budov zcela postrádala střechy. Definitivní, velkolepé barokní architektonické plány celého nového konventního paláce byly oficiálně vytyčeny v roce 1699. Monumentální stavební práce, které osobně projektoval a pevnou rukou řídil nadaný mnich-architekt Guillaume de La Tremblaye (jemuž na lešeních zdatně asistovali proslulí zedničtí a kamenosochařští bratři Bayeuxové), byly slavnostně zahájeny v roce 1704. Prvním radikálním krokem byla demolice zchátralé středověké kapitulní síně, starého dormitáře a navazující rané palácové kaple. Práce byly z důvodu absolutního nedostatku finančních prostředků během celoevropských válek v roce 1706 dočasně zmrazeny a k jejich plnému obnovení došlo až v roce 1710. Když v roce 1715 architekt Guillaume de La Tremblaye náhle zemřel, převzal vedení huti dom Miserey. Ten původní projekt částečně modifikoval a výrazně prodloužil velkolepé hospiciální křídlo (křídlo pro hosty) směrem k jihu. Souběžně mělo v areálu vyrůst ještě jedno kolmé boční křídlo, které by běželo paralelně s refektářem a plně nahradilo starou středověkou Strážní síň, čímž by se jižní čestné nádvoří osově dokonale uzavřelo. V roce 1727 nechali mniši kompletně navézt tisíce tun zeminy a rituálně zarovnat hluboké terény východně od chrámu, čímž vznikla obří esplanáda, na níž zahradní architekti vytyčili slavný, filigránsky střižený francouzský barokní parter (zahradu). V roce 1730 byla zdemolována stará středověká Zelená síň s navazující kaplí. Celá tato první monumentální barokní stavební etapa byla definitivně materiálně uzavřena až v roce 1764. Vznešení opati komendátoři do kláštera v této éře zavítali již zcela ojediněle. Ve snaze maximalizovat své osobní finanční zisky pronajímali laickým nájemcům i svůj vlastní starý opatský palác. Tato goticko-renesanční budova z konce 15. století však stála přímo v projektové linii nově budovaných barokních křídel a překážela osové souměrnosti fasád. V letech 1755 až 1759 proto mniši na náklady kapituly vybudovali zbrusu novou, reprezentativní pozdně barokní opatskou rezidenci v místech zvaných Školkařský dvůr (Clos de la Pépinière). Tento nový luxusní palác obdržel zcela samostatný, nezávislý uliční vjezd a byl tak poprvé v dějinách urbanisticky situován kompletně vně vnitřního opevněného klášterního areálu. Navzdory těmto obřím investicím vykazovala benediktinská komunita v předvečer vypuknutí Francouzské revoluce naprosto excelentní, stabilní finanční situaci a obrovské majetkové přebytky. Plánovaná druhá fáze stavebních prací (definitivní uzavření jižního nádvoří) a luxusní interiérové vybavení nové obří knihovny v patře nad refektářem však již nebyly nikdy realizovány; veškeré práce na staveništi s konečnou platností ukončilo dravé vypuknutí revoluce a okamžité násilné vyhnání mnichů z kláštera v roce 1789. Urbanistická integrace kláštera do organismu města V druhé polovině 18. století přijali osvícení caenští radní vizionářské rozhodnutí radikálně provzdušnit a modernizovat stísněné a nehygienické středověké městské jádro skrze několik velkorysých projektů nového urbanismu. Královský baron de Fontette, jmenovaný v roce 1752 nejvyšším správcem (intendantem) celé caenské generality, tyto plány pevnou rukou uvedl do praxe. Rozhodl se především vybudovat zbrusu novou, širokou městskou magistrálu, která by zklidnila a odklonila přetíženou dopravu z historické, úzké křivolaké ulice Rue Saint-Martin, jež byla do té doby jedinou ústřední tepnou zajišťující přístup do města ze západu. V roce 1755 byla po náročných jednáních podepsána oficiální smlouva mezi klášterní kapitulou a městem Caen. Na jejím základě získal magistrát povolení prorazit novou přímou ulici skrze držby klášterních zahrad; tato nová tepna spojila náměstí Place des Petites-Boucheries s velkolepým novým oktagonálním (osmiúhelníkovým) náměstím, které inženýři vyměřili přímo v místech demolovaného starého středověkého městského opevnění a do něhož ústila rušná ulice Rue Écuyère. Jižní uliční frontu této nové magistrály, zpočátku nazývané ulice svatého Benedikta (dnes třída Rue Guillaume-le-Conquérant), se mniši od svatého Štěpána zavázali zastavět reprezentativními domy. Podle jednotného architektonického schématu zde vyrostly unifikované klasicistní měšťanské domy, pro něž bylo striktně předepsáno přízemí rozdělené na dva velké obchodní krámy (butiky) s ústřední kuchyní a tesařským schodištěm situovaným uprostřed mezi nimi. Celá jižní strana ulice dodnes přesně tuto maurinskou koncepci vykazuje. Tento velkolepý urbanistický plán se však kvůli vypuknutí revoluce nepodařilo dokončit v úplnosti. Původní projekt barona de Fontette totiž pevně počítal se souvislou, nepřerušenou palácovou uliční frontou domů běžících až k dnešnímu náměstí Place Monseigneur-des-Hameaux. Tato fronta měla být protnuta pouze úzkým pasážovým průchodem směřujícím k severnímu transeptu kostela a uzavřena monumentální konkávní čestnou bránou, jíž by se vstupovalo na obří kůrové nádvoří před hlavním průčelím svatého Štěpána. Tato brána již nebyla nikdy zrealizována a zamýšlené obří nádvoří bylo následně světskou správou redukováno na polovinu a proměněno ve veřejné náměstí (dnešní Place Monseigneur-des-Hameaux), otevřené přímo do třídy Rue Guillaume-le-Conquérant. Proti tomu severní strana této ulice, kterou mniši bezplatně postoupili světské správě (magistrátním „pánům z města“), se v pozdějších letech zastavovala jen velmi obtížně, živelně a bez jakékoli architektonické souměrnosti a urbanistického řádu. Na novém osmiúhelníkovém prostranství, které měšťané vzápětí z vděčnosti pojmenovali Fontettovo náměstí (Place Fontette), bylo v projektu pevně určeno vztyčit dva symetrické klasicistní pavilony lemující ústřední vjezd do nové ulice. Jako přímou majetkovou protihodnotu za kompletní financování a vyzdění tohoto jižního křídla získalo benediktinské opatství od města do svého plného vlastnictví drahocenné pozemky, které se vně uvolnily definitivním zasypáním hlubokých středověkých městských příkopů a demolicí kontreskarp a kamenných hradebních bašt. Tento reprezentativní poddanský pavilon mnichů byl stavebně úspěšně dokončen k roku 1758 a rozsáhlé klášterní terasové zahrady byly velkoryse protaženy a opticky propojeny až k samotným liniím tohoto nového Fontettova náměstí. Sfragistika a vývoj pečetí Sfragistické památky caenského opatství aux Hommes podávají podrobný přehled o vnitřní úřední hierarchii a správě klášterních statků. Úřední pečetě sídelních opatů a podřízených převorů vykazují charakteristický gotický hrotitý tvar lomeného oválu (mandorly). Výškové parametry těchto pečetních polí byly striktně hierarchicky odstupňovány – u opatů dosahovala výška pečetidla standardně 60 mm, zatímco u převorů činila pouhých 40 mm. Ikonografie řádných opatů na těchto pečetích zachycuje stojící či sedící postavu preláta v plném pontifikálním rouchu s biskupskou mitrou, který pravou rukou uděluje slavnostní požehnání a v levé ruce drží opatskou berlu. Pozdější opati komendátoři tuto tradiční řeholní ikonografii opustili a na pečetní pole začali masivně prosazovat své osobní rodové erby a heraldické znaky; pro méně formální úřední korespondenci tito preláti navíc často využívali malá, kruhová nápisová pečetidla o průměru 30 až 35 mm. Naopak úřední pečetě, které právně symbolizovaly a stvrzovaly společné rozhodování celého mnišského sboru nebo rozhodnutí klášterního správního soudu, byly raženy výhradně v přísně kruhovém tvaru o průměru 40 až 50 mm. Ústředním ikonografickým motivem těchto kapitulních pečetí bylo zpodobnění chráněnce a patrona celého klášterního komplexu, svatého Štěpána, ztvárněného v momentu jeho hrdinské mučednické smrti. Osudy opatství po Francouzské revoluci Vyhnání mnichů a konfiskace majetku (1789–1800) V roce 1777 stanul v čele klášterní komunity narbonnský arcibiskup a primas Arthur Dillon, který se stal historicky 45. a zároveň úplně posledním opatem u svatého Štěpána v Caen. Dne 16. března 1789 se v prostorách kláštera odehrálo velké zasedání zemského sněmu tří stavů a o deset dní později, 26. března 1789, se zde sešlo shromáždění šlechty caenského proboštství. Zásadní zlom přinesl revoluční dekret z 2. listopadu 1789, jímž Národní ústavodárné shromáždění dalo veškerý církevní a řádový majetek plně k dispozici nově zrozenému francouzskému národu. V únoru 1790 následovalo plošné zrušení řeholních slibů a rozpuštění všech kontemplativních řádů a kongregací, s výjimkou těch, které se aktivně věnovaly charitě a veřejnému vzdělávání. Stát nařídil exaktní přiznání veškerých příjmů a kapitálu. Celkový roční výnos opatství Saint-Étienne z lenního pachtovného, pozemkových rent a poddanských poplatků, plynoucích z domén rozptýlených ve více než šedesáti okolních farnostech, tehdy činil nejméně 300 000 liver, což v tehdejším finančním systému odpovídalo obrovskému kapitálovému fondu pozemků v hodnotě přes osm milionů liver. V téže době v konventu fyzicky přebýval už jen převor, osmnáct kněží-řeholníků, jeden stálý laický služebník a jeden smluvní truhlářský mistr. Dne 1. května 1790 zbývající benediktini v kapitulní síni naposledy hromadně deklarovali svou věrnost maurinské kongregaci. Nově zřízená správa caenského distriktu (okresu) obsadila velkolepou barokní kapitulní síň již 13. července 1790. Mniši dne 29. října 1790 oficiálně oznámili svůj záměr klášter opustit a o tři dny později, 2. listopadu 1790, revoluční komisaři zbývajícím řeholníkům nekompromisně doručili přímý státní rozkaz k okamžitému vyklizení a opuštění celého areálu. Dne 6. prosince 1790 městská rada rozhodla formálně odkoupit monumentální budovy opatství aux Hommes jménem a ve prospěch chudých městského špitálu Hôtel-Dieu“. Následně 4. května 1791 město odkoupilo i samotný přilehlý opatský palác. Zbytek obřího maurinského konventu byl provizorně rozdělen mezi různé státní a soudní úřady. Své sídlo zde zřídilo revoluční Direktorium a posléze nově založený prefekturní úřad (prefektura) departementu Calvados. V roce 1791 byl velký klášterní kostel oficiálně prohlášen za nový farní kostel farnosti svatého Štěpána, a to na úkor sousedního, těžce zchátralého středověkého kostelíka Saint-Étienne-le-Vieux, který byl z náboženského užívání natrvalo vyřazen a odsvěcen. V radikálním roce 1793 byl pak hlavní chrám svatého Štěpána zneužit a transformován na sekulární „Chrám Rozumu“ a následně na svatyni kultu Nejvyšší bytosti. Hospodářské a vedlejší trakty na západním nádvoří plně zabrala francouzská revoluční armáda. Pozdně gotický palác castreského biskupa byl zneužit vojenskými intendanty jako pobočka vojenské zásobovací manufaktury. Gotický Vévodský palác obsadily ubytované oddíly vojenských inženýrů a středověká vnitřní brána při jeho boku byla proměněna v četnickou kasárnu. Dne 12. prosince 1800 (21. frimairu roku IX podle revolučního kalendáře) nechal generál Dugua do jedné z velkých barokních síní konventu slavnostně nastěhovat caenskou literární a vědeckou akademii, která byla státem čerstvě reorganizována a přejmenována na „Caenské lyceum“. Poté, co v roce 1802 vstoupil v plnou mezinárodní platnost Napoleonův konkordát, byl v interiéru bývalého klášterního kostela římskokatolický bohoslužebný provoz a řádná liturgie oficiálně a definitivně obnoven. Mimo samotný velký kostel byla jedinou budovou v celém rozsáhlém areálu, která si i po revolučním drancování trvale uchovala svůj církevní charakter, novější opatská rezidence z 50. let 18. století. Ta zpočátku sloužila jako soukromý výchovný penzionát založený jedním z bývalých profesorů caenské univerzity. V roce 1810 však tento palác kompletně odkoupily řeholní sestry z kontemplativního řádu Navštívení Panny Marie (vizitandinky), které zde založily plnohodnotný konvent vizitandinek Tento nový klášter poskytl bezpečný azyl sestrám, které byly za revoluce brutálně vyhnány ze svého původního starobylého caenského kláštera, jenž byl armádou proměněn na jezdecké kasárny (dnešní čtvrť Quartier Lorge). Sestry stávající budovy citlivě tesařsky upravily a rozšířily; v roce 1812 vybudovaly první provizorní dřevěnou kapli, kterou následně nahradil druhý, kamenný kostel, jenž byl na konci 19. století (v letech 1890 až 1892) definitivně nahrazen současným velkolepým novoklasicistním chrámem. Sestry vizitandinky v jižní části své enklávy rovněž vytyčily rozsáhlou, dodnes dochovanou botanickou a ovocnou zahradu. Proměna areálu na Císařské lyceum (19. a 20. století) V roce 1804 opustil budovy konventu prefekturní úřad, aby uvolnil kompletní prostory pro zřízení prestižního Císařského lycea (Licee impérial, dnešního slavného Lycea Malherbe), které bylo státem oficiálně založeno 20. července 1804. V roce 1841 byla k tomuto školskému areálu přidružena také státní elementární základní škola. Monumentální barokní interiéry byly v průběhu let postupně drsně adaptovány pro nové školní účely: historická středověká Strážní síň byla hned na počátku století stavebně znetvořena vnitřními tesařskými vestavbami a v průběhu 80. let 19. století byly kompletně strženy a vybourány autentické vnitřní obytné cely mnichů, jejichž drahocenné dubové barokní řezbářské obklady a truhlářské prvky pocházely z počátku 18. století, aby uvolnily místo pro obří unifikované společné ložnice studentů. V roce 1810 byly historické maurinské zahrady poprvé drasticky zmenšeny. Městští inženýři skrze ně vytyčili novou širokou esplanádu, která přímo propojila Fontettovo náměstí s rozsáhlými zelenými loukami Prairie na okraji města; nová promenáda byla osázena vzrostlými kaštany a od vnitřního dvora lycea ji natrvalo oddělila masivní umělecky kovaná železná mříž. Tento nově zrozený veřejný městský prostor získal název Parkové náměstí (dnešní náměstí Place Guillouard) a v roce 1882 ho ozdobila monumentální figurální kašna přenesená z náměstí Place de la République. Uvnitř zahradního areálu vyrostly v průběhu 19. století dvě zbrusu nové školní budovy. První z nich, v tesařských plánech nazývaná „Učebnicový koridor“ (couloir des classes, v současnosti využívaný pro civilní matriční úřad města), byla na severním okraji esplanády vybudována v letech 1828 až 1830 podle návrhu městského architekta Émila Guye. Na protilehlé, jižní straně zahradní esplanády vyrostl v průběhu 80. let 19. století další samostatný školní trakt. Na památném zasedání caenské městské rady dne 21. au_gusta 1882 bylo oficiálně schváleno usnesení: „vybudovat na Parkovném náměstí, přímo na nároží zahradního pozemku užívaného panem Cornu, zbrusu nové moderní Malé lyceum určené pro výuku nejmladších dětí“. Tato reprezentativní historizující budova Malého lycea (Petit Lycée, v současnosti využívaná pro potřeby městské policie a městské finanční pokladny) byla slavnostně inaugurována v roce 1885. Západní hospodářské nádvoří bylo od 40. let 19. století rovněž dějištěm radikálních památkových demolic. V roce 1842 byla sice v barokním maurinském duchu konečně dostavěna chybějící polovina hospiciálního křídla, padl však za oběť této dostavbě vzácný, pozdně gotický palác z roku 1490 (nový palác castreského biskupa), který byl stavební hutí bez milosti snesen a zdemolován, jedinou hrdou vzpomínkou na toto výjimečné středověké dílo je dnes pouze zachovaný kamenný erb biskupa Charlese I. de Martigny, druhotně zazděný v severním rameni křížové chodby. Klášterní vodní mlýn (v pramenech nazývaný špitální mlýn), který těsně přiléhal k pozdně gotickému biskupskému paláci, byl stržen v roce 1842, pouhých několik týdnů před samotnou demolicí paláce castreského biskupa. Vzápětí byla vyzděna souvislá dělicí kamenná zeď, která měla z bezpečnostních i provozních důvodů plně izolovat nově zřízený učitelský ústav, jenž se trvale usídlil v prostorách přilehlého gotického Vévodského paláce. Tímto inženýrským zásahem do středověké uliční sítě vznikla dnešní caenská slepá ulice Impasse Duc-Rollon. Poslední monumentální gotické pozůstatky ústřední klášterní brány a navazující soudní síně (salle d'audience), které stály v těsném sousedství Strážní síně, byly definitivně zdemolovány a odstřeleny v roce 1864, a to z důvodu dalšího prostorového rozšíření areálu učitelského ústavu. Chronologie státní památkové ochrany Zatímco samotný klášterní kostel svatého Štěpána požíval nejvyšší státní památkové ochrany (Monument historique) již od vůbec prvního národního zakládacího dekretu z roku 1840, ostatní rozsáhlé budovy konventu a středověké paláce zůstaly po celé 19. století paradoxně bez jakékoli právní ochrany. K jejich postupnému zařazení pod státní ochranu došlo až v průběhu první poloviny 20. století: 15. dubna 1911: Oficiální ministerská klasifikace a nejvyšší ochrana pro kompletní dochovaný soubor barokních maurinských konventních křídel z 18. století a pro monumentální gotickou Strážní síň (salle des Gardes); 2. května 1927: Oficiální zápis a památková ochrana pro gotický Vévodský palác (palais ducal) a středověkou obrannou věž situovanou na vnějším nádvoří v ulici Rue Lebailly. Opatství za druhé světové války (1939–1945) Represálie v Malém lyceu (1942) V návaznosti na úspěšné protinacistické sabotážní akce, které místní francouzský odboj (Résistance) provedl nedaleko obce Airan v dubnu 1942, se německé okupační úřady rozhodly v rámci brutální odvety hromadně zatýkat civilní rukojmí. V noci z 1. na 2. května 1942 a během následujících dnů bylo francouzskou policií a četnictvem (podléhajícími kolaborantské správě) v budově Malého lycea (Petit Lycée) násilím shromážděno 120 osob – především místních komunistů, odborových předáků a občanů židovské národnosti. Tito zatčení byli následně pod hlavněmi zbraní odvezeni na caenské nádraží, odkud byli deportováni přímo do nacistických koncentračních a vyhlazovacích táborů. Útočiště a sanitární ostrov během bitvy o Caen (1944) Během krvavé a ničivé bitvy o Caen po vylodění Spojenců v Normandii byl školní areál lycea narychlo přeměněn na ústřední záchranné a ubytovací centrum civilní protiletecké ochrany, oficiálně registrované jako sektor CA n° 4 Lycée Malherbe. Monumentální spojený komplex tvořený budovami bývalého opatství, sousedním Justičním palácem a konventem sester vizitandinek se stal vůbec nejvýznamnějším z pěti městských evakuačních uzlů. Na počátku července 1944 tento areál poskytoval azyl zástupu 3 500 uprchlíků a v polovině července – v předvečer definitivního osvobození levého břehu města – se zde v nepředstavitelných podmínkách tísnilo již přes 8 000 civilistů. Bývalé opatství souběžně sloužilo jako hlavní pobočná polní nemocnice, doplňující kapacitu přetíženého ústředního špitálu Bon-Sauveur. Toto sanitární zařízení disponovalo v polovině června 330 lůžky a v polovině července jeho kapacita stoupla na 500 lůžek, a to přímo ve chvíli, kdy byla hlavní městská nemocnice kvůli těžkému německému dělostřeleckému ostřelování z pravého břehu řeky Orne donucena plně ukončit svůj provoz. Velké červené kříže, narychlo podomácku vyrobené z dostupných červených a bílých látek a prostěradel, byly lékaři a civilisty viditelně rozmístěny na všech obvodových stěnách, střechách lycea i na zemi v přilehlém parku, aby spojeneckým i německým bombardérům jasně signalizovaly existenci chráněného sanitárního ostrova. Díky tomuto viditelnému označení byl celý sektor plně ušetřen přímých devastujících kobercových náletů ze vzduchu. Nicméně obrovské množství zbloudilých dělostřeleckých granátů, vypálených nejprve útočícími Spojenci a posléze ustupujícími Němci, areál zasáhlo a vyžádalo si přes 50 civilních obětí (21 mrtvých a na tři desítky těžce zraněných). Vyděšení uprchlíci žili přímo v interiéru klášterního kostela svatého Štěpána i v barokních chodbách konventu; ložnice v prvním patře byly vyhrazeny pro raněné a nemocné, zatímco ložnice ve druhém patře sloužily jako improvizované ležácké oddělení pro nemohoucí staré lidi a pacienty upoutané na lůžko. Hluboké barokní sklepení a kryty pod budovami pak sloužily jako úkryt pro tisíce lidí během dělostřeleckých přepadů. Těla zemřelých obětí byla prozatímně ukládána do chladné chodby školních učeben a provizorní nouzový hřbitov byl zřízen a vykopán přímo v klášterním parku. Nejvyšší ředitel civilní protiletecké ochrany a evakuačních center Joseph Poirier řídil veškeré složité záchranné operace přímo z podzemního štábu v opatství aux Hommes, neboť původní městská radnice na náměstí Place de la République byla spojeneckým bombardováním proměněna v hromadu suti. Osvobození levého břehu a předání moci Dne 9. července 1144 vstoupily do trosek Caen první britsko-kanadské osvobozenecké jednotky. Nejvyšší spojenečtí velitelé zamířili okamžitě do budov opatství Mužů, kam vládní prefekt Michel Cacaud v posledních dnech bojů provizorně evakuoval své úřední kanceláře. Dne 10. července 1944 se v areálu odehrál klíčový dějinný akt – prefekt Michel Cacaud, který byl do úřadu původně legálně investován kolaborantským vichistickým režimem, oficiálně a bez krveprolití předal veškerou civilní i správní moc v regionu novému legitimnímu prefektu Pierru Daurovi, kterého jmenovala prozatímní vláda generála de Gaulla. Bezprostředně po tomto státním aktu caenští odbojáři slavnostně vztyčili francouzskou národní trikoloru na uliční lampě přímo uprostřed náměstí Place Monseigneur-des-Hameaux a shromážděný zástup tisíců uprchlíků s pláčem hromadně odzpíval národní hymnu Marseillaisu, což se stalo symbolickou a definitivní tečkou za osvobozením celého levého břehu řeky Orne. Proměna opatství na městskou radnici (od roku 1961) V bezprostředním poválečném období padlo na caenské radnici strategické rozhodnutí vybudovat pro studenty lycea zbrusu nový, moderní školní areál na zelené louce. Uvolněné historické prostory barokního konventu měly podle tehdejších vizí nově plně obsadit a využít dvě významné instituce – Muzeum výtvarných umění v Caen (Musée des Beaux-Arts de Caen) a nově založené Muzeum Normandie (Musée de Normandie). Protože však novostavba lycea nebyla tehdejším ministerstvem školství zařazena mezi prioritní investice, celý tento ambiciózní přesun se v poválečných letech značně vlekl a protahoval. Nakonec obě muzea získala své reprezentativní expozice uvnitř zrestaurovaného areálu caenského hradu a uvolněné budovy bývalého opatství aux Hommes s konečnou platností kompletně obsadila centrální městská správa, která sem své úřady definitivně nastěhovala bezprostředně po slavnostním otevření nového moderního Lycea Malherbe v roce 1961. Aby mohl obří maurinský komplex plnohodnotně a důstojně sloužit jako nová ústřední městská radnice, prošly veškeré vnitřní prostory i fasády rozsáhlou generální památkovou obnovou. V roce 1694 byly na monumentálním veřejném prostranství esplanády Jeana-Marie Louvela nově vytyčeny a kompletně zrekonstruovány slavné francouzské barokní zahrady, přičemž zahradní architekti postupovali přesně podle dochovaných původních plánů maurinské kongregace z 18. století. V rámci těchto náročných parkových úprav celého rozsáhlého území esplanády o celkové výměře 11 920 m² byla z centra dění definitivně odvezena a přemístěna monumentální socha krále Ludvíka XIV., která uprostřed prostranství trůnila od roku 1882 (nově byla osazena na náměstí Place Saint-Sauveur). Souběžně s těmito úpravami bylo kompletně strženo a zdemolováno celé kolmé boční křídlo Malého lycea (Petit Lycée), jehož zbývající budovy dnes využívá městská policie, aby se radniční areál opticky plně uvolnil do okolního urbanismu. Dne 16. ledna 1965 se v historických prostorách původní gotické kapitulní síně odehrálo vůbec první, slavnostní a ustavující zasedání caenské městské rady), čímž byla proměna kláštera v nové politické srdce města úspěšně završena. Architektonická kompozice a slohový rozbor chrámu Slohové vlivy a uměleckohistorické kořeny Architektonický styl celého klášterního komplexu vykazuje hlubokou, mistrně integrovanou inspiraci severoitalským lombardským uměním. Tento specifický slohový import byl přímým důsledkem působení prvního caenského opata Lanfranka, který byl rodilým klerikem z Lombardie a jehož domovské město Pavie se nacházelo pod stejným duchovním patronátem svatého Štěpána. Obě monumentální průčelní věže západního průčelí vykazují tektonické řazení a rytmické pročlenění oken, které je velmi blízké raně středověkým románským zvonicím v Ravenně a Miláně. V celkovém uměleckohistorickém kontextu je klášterní kostel svatého Štěpána přímým dědicem velkolepých stavebních a konstrukčních inovací, které byly poprvé v kameni realizovány po roce 1040 při výstavbě nedalekého normanského opatského kostela kláštera v Jumièges. Sám caenský projekt plně navazuje na starší tradice karolinské a otonské architektury, což se v interiéru i exteriéru projevuje uplatněním následujících osvědčených prvků: střídání nosných pilířů a přípor – rytmické střídání masivnějších svazkových a subtilnějších kruhových podpor v lodi; rozlehlé klenební empory (tribuny) – prostorná patra nad bočními loděmi, staticky zaklenutá masivními klenbami; vnitřní členění do sdružených dvojpolí – kompoziční propojování klenebních úseků; gotický obchozí chórový ochoz (deambulatorium) obepínající kněžiště; monumentální dvouvěžové západní průčelí – staticky mohutný západní blok (westwerk). Revoluční konstrukční inovace caenské huti Vedle převzatých prvků však caenská stavební huť pod Lanfrankovým vedením obohatila evropské dějiny umění o prvky, které byly v tehdejší sakrální architektuře naprosto nové, revoluční a převratné: Harmonické průčelí: Absolutně přelomový typ západního fasádního rozvrhu, charakteristický přísnou geometrickou symetrií, kdy vertikální linie nosných opěrných pilířů a horizontální pásy oken zrcadlově odpovídají vnitřnímu trojlodnímu uspořádání chrámu; Dokonalá strukturální kontinuita: Lineární a statické navázání podélného loďového korpusu na západní fasádní blok bez jakéhokoli optického či hmotového přerušení; Ochozová chodba v tloušťce zdi: Průchozí revizní a procesní kamenný ochoz, který bez přerušení obíhá celý vnitřní obvod chrámu v nejvyšším patře přímo pod klenbami (v tloušťce tlusté normanské zdi); Šestidílná žebrová klenba: Geniální konstrukční a statický skvost rané gotiky, kdy je jedno velké čtvercové klenební pole protnuto diagonálními žebry a jedním příčným pasem, což umožnilo bezpečně zaklenout obří prostory lodi a propustit dovnitř obrovské množství světla. Obrovský vliv a ohlas této caenské architektury, jejíž budování se časově přesně protnulo s Vilémovým triumfálním dobytím Anglie, se okamžitě stal primárním stavebním vzorem, který normanští mistři do detailu zkopírovali a uplatnili při výstavbě obřích královských katedrál a opatství v anglickém Winchesteru, Ely, Peterboroughu a především u monumentální katedrály v Durhamu. Bývalý velkolepý klášterní kostel svatého Štěpána požívá nejvyšší státní památkové ochrany (Monument historique) jako ucelený architektonický monument v rámci vůbec prvního národního zakládacího dekretu z roku 1840. Architektonický a funkční rozvrh barokního konventu Když reformovaná maurinská kongregace převzala zničený caenský areál, přistoupila k celkové novostavbě konventních křídel v jednotném, přísném klasicistním barokním slohu. Architekti do detailu zopakovali funkční a prostorové schéma, které mauristé s úspěchem uplatňovali u všech svých velkých klášterních projektů po celé Francii. Tento rozvrh striktně respektoval veškeré přísné liturgické a provozní požadavky řehole svatého Benedikta, jež ukládala zřízení uzavřené řeholní klauzury kolem ústředního rajského dvora s křížovou chodbou. Ochoz křížové chodby musel přímo obsluhovat eucharistický chór (presbytář) klášterního kostela a zajišťovat snadný, bezprostřední přístup z mnišských ložnic do lodi pro náročné noční chvály. Architektonická koncepce dále striktně vyžadovala přímý průhled z křížové chodby do interiéru kapitulní síně, aby žádný člen komunity nemohl přehlédnout shromáždění řeholní kapituly. Kvadratura plynule propojovala prostory každodenního života mnichů: společnou jídelnu (refektář), vytápěnou hovornu, studijní sály a písařskou dílnu. Předsunutá zóna, plně otevřená směrem do města, v sobě naopak koncentrovala světské funkce klášterního pohostinství, ubytování hostů a celkovou ekonomickou správu opatství. Liturgické a komunikační propojení barokního paláce s románským kostelem bylo – stejně jako u většiny velkých středověkých klášterů – staticky vyvedeno skrze jižní rameno příčné lodi. Zde bylo situováno tzv. matutinové schodiště, které vedlo přímo z ložnic mnichů v patře do mnišského chóru v lodi a sloužilo k rychlému přesunu komunity na noční modlitby. Na toto křížení bezprostředně navazovala hlavní sakristie (propojená s oltářním systémem) a kapitulní síň otevřená do kvadratury. Půdorysný rozvrh celého areálu vykazoval pevnou geometrickou strukturu: severní fasáda křížové chodby byla pevně limitována obvodovou zdí kostela a protilehlé jižní křídlo – zcela v souladu s tradiční celoevropskou klášterní praxí – tvořila obří budova refektáře. Dokonalá vizuální harmonie mezi těmito dvěma architektonickými celky z naprosto odlišných dějinných epoch (románského 11. století a klasicistního 18. století) byla maurinskými mistry geniálně zajištěna uplatněním vysoce kvalitního lokálního caenského vápence a záměrným, úporným tlakem kongregace svatého Maura na tvarovou střídmost, monumentalitu a maximální strukturální účelnost všech fasád. Po vypuknutí Francouzské revoluce byly tyto staticky mimořádně odolné a masivní maurinské budovy ušetřeny tragického osudu mnoha jiných venkovských klášterů (např. opatství v Jumièges či svatého Jiří v Boscherville), které byly novými majiteli barbarsky rozebrány na stavební žulový materiál. Mnohé venkovské kláštery byly tehdy průmyslníkem Françoisem Richardem-Lenoirem drsně přeměněny na hlučné textilní továrny (jako opatství Notre-Dame d'Aunay či opatství Saint-Martin de Sées), zatímco vlivná městská urbánní opatství byla státem vizionářsky konvertována na reprezentativní veřejné budovy – což byl přímý případ i Caenu, kde obří barokní palác nejprve hostil Císařské lyceum a následně se stal velkolepým sídlem městské radnice. Úřední památkový status konventu Celý tento ucelený barokní areál požívá nejvyšší státní památkové ochrany (Monument historique): Monumentální architektonický soubor tvořený vstupním reprezentativním palácem, křížovou chodbou se všemi obvodovými konventními křídly a dvěma navazujícími barokními křídly hospiciálního traktu, chráněný jako celek na základě přímého ministerského výnosu ze dne 15. dubna 1911. Architektura křížové chodby Veškeré vnitřní obytné a reprezentační budovy konventu jsou organicky uspořádány kolem ústředního rajského dvora s křížovou chodbou. Původní středověká románská křížová chodba vykazovala podstatně skromnější prostorové rozměry než současný barokní monument. V jejím jihozápadním nároží se v minulosti nacházel samostatný krytý pavilon, který v sobě ukrýval klášterní studnu s kašnou (lavatoriem). Současný monumentální křížovou chodbu nechal přesně na místě staré od základu nově vybudovat řádový architekt Guillaume de La Tremblaye. Náročná kamenná výstavba této kvadratury se protáhla na několik desetiletí: východní galerie: vyzděna v letech 1725–1728; severní galerie: vybudována v letech 1734–1736; západní galerie: rozestavěna od roku 1741 (jižní křídlo bylo plně dokončeno až v navazující etapě). Každé z těchto čtyř křídel (galerií) je rytmicky rozděleno do jedenácti samostatných klenebních polí. Půdorys rajského dvora však není ideálním čtvercem: severní a jižní rameno vykazují délku přibližně 45 metrů, zatímco západní a východní ramena jsou o něco delší a dosahují délky zhruba 47 metrů. Architektonické ztvárnění se plně hlásí k přísnému toskánskému řádu. Polokruhové valené arkády lemují ploché kamenné pilastry, které mírně vystupují z plochy zdiva a na vrcholu jsou korunovány strohými dórskými hlavicemi – totožný rozvrh vykazuje sousední opatství Ardenne, budované ve stejné dějinné epoše. V interiéru chodbového ochozu jsou jednotlivá pole rytmizována mohutnými pasovými oblouky, které dosedají na identické vnitřní pilastry. Zastropení ochozů představuje konstrukčně mimořádně rafinovaný systém: tvoří jej prohnuté, nízké stlačené křížové klenby, které jsou v podhledu pročleněny podélnými i příčnými lunetovými výsečemi a osazeny ústředními plochými oktagonálními (osmiúhelníkovými) kazetovými podhledy s plastickým lemováním a profilovanými žebry. Naprosto stejný klenební aparát byl navržen také pro sesterské opatství Žen (Abbaye aux Dames), tamní křížová chodba se však kvůli náhlému revolučnímu stopnutí financování a vyhnání mnišek již nikdy nedočkala stavebního uzavření a kompletního dobudování. Obnova rajského dvora a hodinový panel Během generální obnovy a restaurátorských prací v areálu v průběhu 60. let 20. století byl v prostoru ústředního dvora exaktně zrekonstruován slavný, geometricky střižený francouzský barokní parter (zahrada), který byl přímo inspirován nadčasovými kompozicemi královského architekta Andrého Le Nôtra. V průběhu 19. století byl totiž tento drahocenný dvůr školní správou barbarsky vyasfaltován a zneužíván jako tesařské cvičiště a prašný vojenský a gymnaziální dvůr pro vycházky studentů lycea. V severozápadním nároží křížové chodby, přímo na obvodové zdi přiléhající ke klášternímu kostelu, se intaktně dochoval unikátní rozvrh řeholních kánonů a oficií (tableau des offices). Tento vzácný interiérový prvek sestává z velkých barokních mechanických hodin a důmyslného tabulkového panelu, na němž se pomocí tesařských kolíčků a značek denně operativně rozvrhovalo přesné nasazení jednotlivých mnichů do služeb během náročných denních i nočních bohoslužeb. Celý tento ucelený historický aparát požívá nejvyšší státní ochrany a je registrován jako samostatná movitá národní kulturní památka. Východní zahradní křídlo Celková barokní rekonstrukce a novostavba caenského konventního paláce byla maurinskými mistry zahájena právě zónou monumentálního východního křídla, směřujícího do zahrad. Základní kámen této budovy slavnostně položil dne 3. října 1704 bayeuxský biskup monsignore de Nesmond spolu s nejvyšším královským správcem (intendantem) caenské generality Nicolasem Josephem Foucaultem. Kompletní hrubá stavba spolu s filigránským sochařským a kamenickým dekorem celého hlavního průčelí byly úspěšně dokončeny k roku 1713; náročné tesařské vztyčení krovů a položení břidlicové střešní krytiny pak bylo završeno v roce 1715. Vnitřní řemeslné i liturgické práce byly definitivně a úspěšně uzavřeny v roce 1726. Tento monumentální palácový trakt, dosahující úctyhodné celkové délky 105 metrů, byl stavební hutí vyzděn v přímé architektonické linii a statické návaznosti na jižní rameno příčné lodi klášterního kostela svatého Štěpána. Budova sestává ze tří výškových etáží (podlaží) o celkové vertikální výšce 20 metrů – měřeno lineárně od úrovně terénu až po horní profilovanou římsu hlavního klasicistního kladí a celý tento barokní korpus zastřešuje vznosná, tesařsky mimořádně pokročilá břidlicová mansardová střecha. Vnitřní dispozice tohoto 105 metrů dlouhého barokního paláce vykazuje přísné lineární uspořádání. Při postupu interiérem ve směru od severu (od stěny klášterního kostela) k jihu se jednotlivé historické a reprezentativní prostory řadí v tomto přesném pořadí: Matutinové schodiště: Monumentální tesařské a kamenické schodiště, které v minulosti bezprostředně spojovalo mnišské ložnice v patře s jiho-východním křížením kostela pro rychlý přesun komunity na noční bohoslužby; Historická sakristie: Prostor v těsném sepětí s chrámem, určený k uchovávání drahocenných parament a liturgických nádob; Původní kapitulní síň: Velkolepý barokní sál, který po nuceném vyhnání mnichů za revoluce sloužil dlouhá desetiletí jako školní kaple Císařského lycea a v současnosti je využíván jako ústřední hlavní svatební síň caenské městské radnice; Bývalá vytápěná hovorna: Jediná stabilně temperovaná místnost středověkého a barokního konventu, která v moderní radniční dispozici plní roli vstupního vestibulu navazujícího na svatební síň; Zahradní vestibul: Velkorysý prosklený průchod otevírající se směrem do barokního francouzského parteru, který dnes slouží jako ústřední slavnostní dvorana (hlavní vstupní hala) caenské radnice; Monumentální Scriptorium: Obří barokní sál původní klášterní písařské dílny, který byl v 19. a 20. století školní správou transformován na slavnostní aulu lycea (místo konání maturitních zkoušek, školních plesů a slavnostního předávání studentských cen) a v současnosti slouží jako reprezentativní městská galerie pro krátkodobé umělecké výstavy; Salón jižního pavilonu: Luxusně zařízený barokní přijímací salón, situovaný v samotném jižním ukončení palácové fasády. Matutinové schodiště Matutinové schodiště se nachází v severovýchodním nároží křížové chodby a ústí přímo do jižního ramene příčné lodi kostela svatého Štěpána. Toto strategické komunikační vyústění umožňovalo mnichům bezpečný a rychlý přesun z hlubokých společných ložnic v patře rovnou do chórových lavic v presbytáři, což bylo nezbytné pro každodenní sloužení náročných nočních bohoslužeb – od těchto nočních oficií (matutin) tak schodiště získalo svůj zažitý historický název. Schodiště sloužilo k tomu, aby mniši probuzení uprostřed noci na modlitby nemuseli přecházet přes chladný venkovský rajský dvůr, ale prošli vnitřkem chráněné klauzury přímo do vytopeného chóru. Ústředním uměleckým klenotem tohoto prostoru je monumentální, filigránsky vypracované umělecky kované zábradlí, které požívá nejvyšší státní ochrany a je registrováno jako samostatná národní movitá kulturní památka. Toto vrcholně barokní dílo mistrně vykoval a cizeloval slavný rouenský pasíř a umělecký zámečník Le Clerc; k osazení celého kovového zábradlí na kamenné stupně schodiště došlo v průběhu let 1726 nebo 1729. Historická barokní sakristie Celkové interiérové a umělecké dovybavení prostoru velké řádové sakristie bylo maurinskou stavební hutí úspěšně završeno v roce 1775. Stěny této bývalé sakristie zdobí dvě prvořadá malířská a výtvarná díla: na jižní stěně: monumentální barokní plátno Mojžíš bránící dcery Jetrovy před egyptskými pastýři, které je připisováno slavnému dvorskému malíři Charlesi Le Brunovi a požívá nejvyšší státní ochrany jako samostatná národní movitá kulturní památka; na severní stěně: velká, mimořádně rafinovaná antikaizující iluzivní malba, která opticky rozšiřuje prostor místnosti. Nádherné pozdně barokní drahocenné dřevěné obložení stěn vyřezal a osadil v letech 1772–1773 jeden z hlavních stálých klášterních truhlářských mistrů. Do těchto dubových stěnových panelů, které lemují velká zrcadla na obou bočních stěnách kolmých k oknům (na severní i jižní straně), jsou mistrně zakomponovány čtyři plasticky řezbované dekorativní trofeje' (reliéfní vojenské a liturgické motivy). Na protilehlé západní stěně, stojící přímo proti okenní frontě, jsou osazeny dva jemné mramorové basreliéfní portréty (busty) zobrazující Ježíše Krista a Pannu Marii. Tato západní stěna je dále vybavena velkou vestavěnou liturgickou skříní a specializovaným pluviálovým stolem – skříní na paramenta a liturgická roucha. V obou rozích místnosti (severním i jižním) jsou navíc do spodních partií dřevěného obložení důmyslně integrována důmyslná skládací dřevěná klekátka, která kněžím sloužila k soukromé modlitbě před mší. Celý tento ucelený barokní mobiliární a řezbářský soubor požívá nejvyšší státní ochrany a je registrován jako samostatná národní movitá kulturní památka. Bývalá kapitulní síň Vnitřní prostor původní barokní kapitulní síně (dnešní hlavní svatební síně) zdobí mimořádně hodnotný, ucelený obrazový cyklus osmi obrazů. Celá tato kolekce je v interiéru prostorově rozvržena následovně: na severní a jižní stěně: jsou osazena dvě protilehlá, monumentální plátna velkého formátu; na západní stěně: se nachází šestice rozměrově o něco menších obrazů, z nichž každý je rytmicky vkomponován do jednoho samostatného klenebního pole. Všechna tato historická malířská jsou zanesena v ústředním národním registru jako chráněné movité kulturní památky Francie. Monumentální interiérové vyřezávané dřevěné obložení stěn kapitulní síně bylo kompletně zhotoveno a osazeno v letech 1772–1773 pod přímým uměleckým vedením hlavního klášterního tesařského mistra Françoise Pocheho. Celý tento drahocenný řezbářský soubor nástěnného obložení, včetně intaktně dochovaného, architektonicky vyvedeného hlavního opatského trůnu (sedes) je registrován jako samostatná národní movitá kulturní památka Francie. Z hlediska vnitřní klášterní topografie byla kapitulní síň původně zkonstruována tak, že byla z bezpečnostních a náboženských důvodů přístupná výhradně z vnitřního ochozu křížové chodby (cloîtru), což spolehlivě zajišťovalo zachování přísné řeholní klauzury před vnějším světem. Veškeré tyto ústřední komunikační osy, průchody a vstupy však byly radikálně pozměněny, uvolněny a nově proraženy v průběhu 20. století, kdy byl celý palácový trakt definitivně stavebně přizpůsoben moderním administrativním a reprezentačním účelům městské radnice. Skriptorium Jižní křídlo se společnou jídelnou Vnitřní dispozice přízemního traktu jižního křídla konventu vykazuje lineární uspořádání ve směru od východu k západu a zahrnuje tyto hlavní reprezentativní prostory: Čestné schodiště (escalier d'honneur); Společná jídelna mnichů (refektář): Velkolepý sál, který si svůj původní stravovací účel raritně uchoval i v 19. a 20. století, kdy sloužil jako studentská jídelna Císařského lycea, a v současnosti funguje jako hlavní reprezentační a slavnostní sál caenské městské radnice. Reprezentační čestné schodiště Čestné schodiště je situováno v jihozápadním nároží křížové chodby. Jeho vstupní vestibul je stavebně bezprostředně propojen s hlavní vstupní dvoranou (vchodem) ve východním zahradním křídle. Tato tesařská a kamenická struktura představuje naprosto virtuózní příklad pokročilé barokní stereotomie (pokročilé geometrické a kamenické řezby). Celé schodiště je totiž plně samonosné a v prostoru jej nepodepírá žádný středový pilíř ani nosný pylon. Díky této konstrukční odvaze vyvolává v divákovi dokonalou prostorovou iluzi vznášejícího se visutého dvouramenného schodiště. Ústředním umělecko-řemeslným klenotem celého prostoru je monumentální umělecky kované zábradlí, které je registrováno jako samostatná národní movitá kulturní památka Francie. Tuto drahocennou mřížovou strukturu vykoval slavný rouenský pasíř a zámečník Le Clerc. V patře nad tímto schodištěm je přístupový chodbový korpus v nejvyšší etáži pevně uzavřen monumentální umělecky kovanou dělicí mříží, která rovněž požívá památkové ochrany jako chráněný movitý objekt. Společná jídelna mnichů – Refektář Prostor původního barokního refektáře (dnes hlavního reprezentačního sálu radnice) vyniká mimořádně bohatou a rozsáhlou malířskou výzdobou. Stěny tohoto velkolepého sálu jsou osazeny uceleným souborem historických pláten, která jsou v interiéru prostorově rozvržena v tomto pevném schématu: na západní stěně: je ústřední monumentální plátno velkého formátu, které umělecky portrétuje samotného zakladatele celého kláštera – normanského vévodu a anglického krále Viléma I. Dobyvatele; na východní stěně: jsou symetrickě zavěšena dvě rozměrná barokní plátna; na severní stěně: se nachází souvislý cyklus sedmi rozměrově o něco menších obrazů, z nichž každý je rytmicky vkomponován do jednoho samostatného klenebního pole stěnového rytmu. Všechna tato vzácná malířská díla, pocházející z produkce věhlasné francouzské malířské školy, jsou v ústředním národním registru zanesena jako chráněné movité kulturní památky Francie. Monumentální interiérové vyřezávané dřevěné obložení stěn, které v souvislých pásech lemuje spodní i vrchní partie stěn celého refektáře a tvoří architektonickou základnu pro osazení výše popsaného obrazového cyklu, je rovněž zaneseno v ústředním národním registru jako chráněná movitá kulturní památka Francie. Podzemní sklepy a klášterní lis V hlubokých barokních sklepích konventu se v kompletním stavu dochoval unikátní klášterní lis na mošt z konce 17. století. Maurinstí mniši jej ve své době intenzivně využívali k lisování jablek a k tradiční řemeslné výrobě jablečného vína (cidru), které sloužilo výhradně pro jejich vlastní vnitřní spotřebu v refektáři. V průběhu 19. století byl tento podzemní technický aparát stále plně funkční a školní správa jej využívala pro materiální a hospodářské potřeby Císařského lycea. Západní křídlo pro hosty V přízemí tohoto západního, původně hospiciálního křídla se nachází historická klášterní hovorna, která je v současném administrativním uspořádání radnice pojmenována jako sál Josepha Poiriera. Tento sál, situovaný v bezprostředním sousedství vstupního průčelního pavilonu, sloužil jako oficiální místo, kde mniši mohli v souladu s řeholními kánony legálně přijímat návštěvy z vnějšího světa, aniž by tím byla narušena přísná vnitřní klauzura konventu. Směrem na jih od této hovorny se zvedá menší boční schodiště. Jeho ústředním umělecko-řemeslným klenotem je drahocenné umělecky kované zábradlí, které je registrováno jako samostatná národní movitá kulturní památka Francie. Tuto mřížovou strukturu vykoval slavný rouenský pasíř a zámečník Le Clerc. V prvním patře nad tímto schodištěm je přístupový chodbový korpus v nejvyšší etáži pevně uzavřen monumentální umělecky kovanou dělicí mříží, která rovněž je chráněna jako chráněný movitý objekt. Vstupní průčelní pavilon a vrátnice Tento reprezentativní klasicistní barokní objekt byl stavební hutí vybudován v letech 1730 až 1734. Jeho primárním funkčním účelem bylo důstojně zastřešit provoz hlavní klášterní vrátnice a centralizované kanceláře klášterních úředníků a správců. Palácový pavilon, situovaný přímo na náměstí Place Monseigneur-des-Hameaux, stojí v přísném kolmém stavebním křížení (perpendikulárně) vůči monumentální západní fasádě klášterního kostela svatého Štěpána. Vnitřní komunikační osy a chodby v přízemí budovu bezprostředně propojují se západním hospiciálním křídlem pro hosty, v němž sídlila výše popsaná klášterní hovorna. Gotická Strážní síň Gotická Strážní síň představuje monumentální samostatně stojící budovu vybudovaného na samém počátku 14. století. V klášterní historii sloužil tento objekt jako reprezentativní čestný přijímací sál při oficiálních návštěvách panovníků, vysoké aristokracie a vznešených hostů opatství. Rozlehlý sál v patře budovy se navíc stabilně využíval jako soudní aula (palác spravedlnosti) ve chvílích, kdy opat osobně vynášel rozsudky týkající se klášterních poddanských statků, nebo když městem projížděl slavný nejvyšší normanský finanční a soudní dvůr (Échiquier de Normandie), který byl až do roku 1499 plně kočovný; rozsáhlé přízemí budovy v této soudní éře fungovalo jako klasická farní a soudní dvorana pro shromažďování veřejnosti. V této prostoře se příležitostně scházel také normanský zemský sněm (États provinciaux de Normandie). Během hugenotských válek byla budova kalvinisty brutálně zdevastována a postihl ji stejný úpadek jako sousední Vévodský palác – byla proměněna na obyčejné konírny a sýpku na obilí. Na velkolepém tesařském plánu kláštera z roku 1684 je tento gotický objekt paradoxně poprvé formálně označen jako nová klášterní knihovna. Svůj současný název (Strážní síň) budova paradoxně získala až v průběhu 18. století, přestože v ní v dějinách nikdy nesídlila ani ta nejmenší vojenská posádka. Když maurističtí mniši prováděli velkou barokní přestavbu a toužili osově uzavřít jižní čestný dvůr novostavby konventu, naplánovali tuto starou gotickou budovu kompletně zdemolovat a srovnat se zemí; jako první krok v tomto destrukčním záměru stihli zbourat hranolovou schodišťovou věž, která zajišťovala přístup do patra. Před definitivním zbouráním stavbu naštěstí zachránilo vypuknutí Francouzské revoluce. Objekt však přesto těžce utrpěl v 19. století, kdy byl celý klášterní areál transformován na státní Císařské lyceum. Gotický sál byl školní správou postupně zneužíván jako provizorní učebny, tělocvična a nakonec jako tesařská sušárna prken. V roce 1804 byly gotické okenní otvory i severní rozeta zazděny a v obvodových zdech byly necitlivě proraženy unifikované pravoúhlé okenní otvory; interiér byl navíc rozčleněn souborem příček a tesařskými vestavbami nových dřevěných pater pro provizorní zřízení malých školních tříd. V letech 1828–1830 byly tyto učebny definitivně přeneseny do nově vybudovaného samostatného školního křídla v zahradách a tesaři v gotickém sále veškeré tyto novodobé příčky i stropy opět vybourali, aby v něm obnovili velkou lyceální tělocvičnu. V listopadu 1870, během prusko-francouzské války, byl tento tělocvičný sál provizorně proměněn na nouzový vojenský lazaret. Mezi lety 1968 a 1976 prošel zdevastovaný objekt velkolepým, mimořádně citlivým celkovým restaurováním, které vedl přední francouzský architekt Jean Merlet. Ten při vědecké rekonstrukci gotických tvarů geniálně vycházel z podrobných popisů, které v 19. století zanechal zakladatel moderní archeologie Arcisse de Caumont, k nimž byla přisazena vzácná archivní rytina z roku 1767 od britského badatele Andrewa Colteeho Ducarela. Slavnostní sál v patře budovy slouží od 13. září 1973 jako oficiální, reprezentativní hlavní zasedací síň caenské městské rady (zastupitelstva). Architektura a interiér Dvoupodlažní gotická budova vykazuje půdorysné rozměry 36 × 11 metrů. Protože je podstatně starší než okolní barokní konventní palác mauristů, vykazuje vůči osám budov z 18. století mírné, opticky jasně patrné osové vychýlení. Jižnímu průčelí dominuje trojice vysokých gotických oken s hrotitými záklenky, které na vrcholu korunují strmé prořezávané štíty. Fasádu symetricky svírají dvě nárožní osmiboké (oktagonální) vížky, které byly ve středověku původně zastřešeny vysokými kamennými jehlany o osmi bocích. Severní fasádu prořezává velká kruhová gotická rozeta s vitrážovým zasklením, zrekonstruovaná podle historických rytin; v jejím samotném geometrickém středu je vyobrazen středověký kamenný hrad, který byl oficiálním městským emblémem Caen ve 14. století. Na východním průčelí jsou dodnes jasně patrné autentické stavební otisky a relikty zničené čtvercové schodišťové věže; ta byla v minulosti zpevněna opěrnými pilíři a kryta vysokou valbovou čtyřpatrovou střechou. Obvodové stěny rytmicky prořezávají okna v tvaru stlačeného lomeného oblouku, lemovaná kanelovanými pilastry. V interiéru přízemí jsou pro veřejnost trvale vystaveny drahocenné archeologické nálezy a výsledky plošných vědeckých výzkumů, které v areálu probíhaly v roce 1974 a následně mezi lety 1979 a 1981. Přímo uprostřed sálu je v zemi pod tlustým bezpečnostním sklem v luxusním hrobovém loži (tumbě) exponován kompletní autentický kosterní skelet vůbec první prokazatelné obyvatelky Caen – ženy, která na tomto místě žila v období přibližně 1000 let před naším letopočtem. Vznešený sál v patře zastřešuje monumentální gotická klenba, která má specifický tesařský tvar obráceného lodního kýlu. Tato konstrukce musela být v průběhu moderní obnovy kompletně od základu nově sroubena z drahého kaštanového dřeva, nicméně dva ústřední obří horizontální vazné trámy – původní středověké dubové originály – se podařilo tesařům plně zachránit a sanovat; tento krov byl ve středověku prokazatelně pokryt bohatou malovanou heraldickou výzdobou (rodovými erby), kterou se však pro úplnou absenci pramenů již nepodařilo obnovit. Na podlaze sálu naopak věhlasná francouzská keramička Françoise Bizette, jíž u pecí zdatně sekundovala Catherine Le Couey, dokázala provést neuvěřitelný umělecko-řemeslný triumf – do detailu vyrobila přesnou kopii starobylé středověké dlažby, tvořené tisíci drobných glazovaných cihlových dlaždic. Část originálních vzorů z 14. století se naštěstí dochovala v muzejních sbírkách Společnosti normanských starožitníků (Société des antiquaires de Normandie). Tyto dlaždice v bohatých barevných pruzích heraldicky a symbolicky vyobrazují: oficiální městské a zemské znaky a erby (Caen, Normandie, Anglie, Flandry); osobní erby a rodová znamení významných opatů, královských donátorů a vysokých šlechticů, kteří v klášteře historicky pobývali; křesťanské náboženské symboly a přísné středověké geometrické ornamenty; souvislý narativní cyklus výjevů zachycující slavné Vilémovo dobytí Anglie v roce 1066. V rámci této velké památkové obnovy byly na obou koncích sálu nově do gotických forem vyzděny i oba obří krby, které byly v průběhu 19. století školskou správou kompletně zdemolovány. Gotický Vévodský palác Vévodský palác, v historických listinách často nazývaný také Vilémův palác nebo Královská rezidence, byl vybudován v průběhu 14. století. Jeho primárním funkčním účelem bylo důstojně zastřešit pobyt a ubytování nejvýznamnějších světských hostů a panovníků, kteří do opatství zavítali. Během hugenotských válek však budova utrpěla těžká materiální poškození a na konci 16. století byla degradována na obyčejné konírny a sýpky. Po vypuknutí Francouzské revoluce a nuceném vyhnání mnichů byl gotický palác revoluční armádou zneužit jako vojenské skladiště potravin a proviantu. Dne 7. října 1840 schválil francouzský král Ludvík Filip I. oficiální královské nařízení, na jehož základě získal departement Calvados povolení odkoupit tyto prostory z majetku armády a zřídit v nich státní Učitelský ústav pro vzdělávání pedagogů (École normale d'instituteurs). Stavební a inženýrské plány na adaptaci gotického paláce pro potřeby školství byly úředně schváleny Radou civilních staveb ještě téhož roku 1840 a ústav zahájil řádnou výuku 11. prosince 1841. Vlivná Společnost normanských starožitníků (Société des antiquaires de Normandie) sice intenzivně plánovala gotickou budovu převzít a instalovat do ní své bohaté archeologické sbírky, nicméně toto muzeum bylo nakonec v roce 1854 zřízeno v prostorách bývalé koleje du Mont. V roce 1862 byla k areálu přičleněna budova sousední zrušené četnické kasárny svatého Štěpána za účelem zřízení cvičné školy. Kompletní plány a rozpočty, které vypracoval departementní architekt, byly schváleny 4. dubna 1863< a stavební práce byly završeny v srpnu 1865. V rámci těchto rozsáhlých úprav byla ze staré středověké úřední soudní budovy z 15. století nově vyzděna školní kaple, která byla slavnostně vysvěcena 11. června 1867. V roce 1887 byl mužský učitelský ústav trvale přestěhován do zbrusu nových budov v ulici Rue Caponière (kde dnes sídlí caenský rektorát). Od 1. října 1886 byl historický palác adaptován na státní Učitelský ústav pro vzdělávání pedagožek. Celá budova Vévodského paláce je zanesena na seznamu historických památek Francie od 2. května 1927. Od roku 1961 je objekt v plném vlastnictví města Caen. Monumentální přízemí dlouho sloužilo jako radniční reprezentační sál a v prvním patře sídlil městský archiv, zatímco zbytek budovy zůstával nevyužitý. Dne 14. září 2013 byla v citlivě zrestaurovaných prostorách paláce slavnostně inaugurována caenská artotéka (artothèque de Caen – městská instituce pro zapůjčování moderního výtvarného umění veřejnosti). Architektura, exteriér a interiér V současnosti je budova bývalého paláce pohledově částečně izolována od ostatních barokních konventních křídel. V původní středověké dispozici však tvořila ucelenou západní frontu velkého hospodářského nádvoří a s hlavním konventem byla přímo stavebně propojena gotickým traktem soudní síně. Třípodlažní monumentální palác vykazuje v současnosti celkové rozměry 47 × 12 metrů. V letech 1864–1865 budovu departementní architekt Léon-Florentin Marcotte podélně prodloužil o dvě zcela nová klenební pole; na fasádě vztyčil neogotický předsunutý rizalit, jehož kompletní přízemí dodnes zaujímá výše zmíněná školní kaple. Ještě před tímto zásahem byla hlavní východní fasáda nešetrně pozměněna úpravami městského architekta Émila Guye. Ten nechal radikálně vybourat a nově vyzdít původně nízké, asymetrické a nepravidelné okenní otvory v přízemí. V monumentálním hlavním patře (piano nobile) bylo osm vysokých gotických oken v tvaru stlačeného lomeného oblouku, která byla od dob náboženských válek téměř kompletně zazděná, nově plně uvolněno, vyzděno do hrotitých záklenků a osazeno na subtilní nosné sloupky. V nejvyšším podkrovním patře byla původní pravoúhlá okna transformována do podoby kruhových okulů, které architekt dekorativně včlenil do slepých gotických oblouků v omítce. Během těchto úprav byla zdemolována trojice masivních středověkých opěrných pilířů a hlavní podstřešní římsa byla vyrobena kompletně zbrusu nová. Celkovou vizuální a materiálovou unifikaci fasády nakonec zajistilo kompletní přezdění jižního štítu a ústřední schodišťové vížky. Naproti tomu protilehlá západní fasáda, která se otevírá do sevřeného dvora u paty původních středověkých hradebních zdí kláštera, zůstala těmito historizujícími zásahy 19. století zcela netknutá; v přízemí se otevírá řadou čistých románských polokruhových arkád a ve vyšších patrech je prořezána téměř přísně čtvercovými okny. V interiéru přízemí starého paláce se dochoval naprosto úchvatný, intaktní gotický sál: souvislá řada elegantních štíhlých osmiúhelníkových (oktagonálních) sloupů, usazených v jedné ústřední podélné ose, spolehlivě nese a rozvádí tlaky monumentálních gotických lomených kleneb. V letech 2012–2013 prošel Vévodský palác grandiózním, mezinárodně oceňovaným programem celkové památkové a architektonické konverze pro potřeby artotéky. V rámci těchto prací bylo kompletně vybouráno jedno novodobé podlaží v tesařském krovu, čímž vznikla prosvětlená výstavní síň, která návštěvníkům otevírá přímý pohled na odhalené monumentální středověké krovy. Architekti dále zrcadlově obrátili směr hlavního schodiště, aby vytvořili velkorysou novou vstupní zónu, kompletně zdemolovali neestetickou uliční dělicí zeď z 19. století (čímž se před palácem zrodilo prostranství moderní esplanády) a na střeše vybudovali velkou, veřejnosti volně přístupnou vyhlídkovou terasu. Esplanáda Jeana-Marie Louvela a barokní zahrady V roce 1727 byla v jižní zóně areálu vyzděna mohutná kamenná opěrná zeď. Souběžně s tím bylo kompletně technicky provedeno zaklenutí říčního ramene a kanálu Malého Odonu a veškeré bažinaté pozemky východně od klášterních křídel byly stavební hutí rituálně zasypány a nadezděny masivním záhozem o výšce dvaceti pěti stop (přes 8 metrů). V důsledku tohoto radikálního terénního navýšení a nivelace celého území se pata gotického východního závěru (chevetu) klášterního kostela svatého Štěpána ocitla opticky i konstrukčně mírně zapuštěna pod úroveň okolního povrchu. Na takto nově zrozené, obří umělé esplanádě vytyčili mauristé velkolepé francouzské barokní zahrady, které sestávaly z přísně střižených geometrických záhonů, ornamentálních bosketů a živých rostlinných labyrintů (bludišť). V průběhu 50. let 18. století byl tento zahradní areál ještě výrazně plošně rozšířen poté, co mniši od města do svého plného vlastnictví získali drahocenné pozemky, které se uvolnily zasypáním hlubokých hradebních příkopů a demolicí kontreskarp a kamenných bašt starého caenského městského opevnění. Když byl celý klášterní komplex v 19. století státem transformován na Císařské lyceum, postihly tyto maurinské barokní partery drastické zásahy. V roce 1810 byla zahrada brutálně uťata a amputována ve své kompletní východní části, aby uvolnila prostor pro vyměření Parkového náměstí (dnešního náměstí Place Louis-Guillouard). V průběhu 20. let a následně 80. let 19. století vyrostly na severním a jihovýchodním okraji esplanády zbrusu nové školní budovy („Učebnicový koridor“ a Malé lyceum). Zbývající volná plocha původních zahrad byla plošně osázena vzrostlými kaštany, čímž vznikl stinný školní park určený pro rekreaci a pohyb studentů lycea. Během kruté druhé světové války, v průběhu krvavé bitvy o Caen v roce 1944, byl tento park klíčovým záchranným uzlem. Na zemi v parku i na střechách budov byly civilisty a lékaři narychlo rozmístěny obří červené kříže, které měly spojeneckým i německým bombardérům jasně signalizovat existenci chráněného sanitárního ostrova zřízeného v budovách lycea. Kvůli vysokému počtu obětí nepřátelského dělostřeleckého ostřelování byl navíc přímo uprostřed trávníků v parku vykopán a zřízen nouzový prozatímní hřbitov. V průběhu 60. let 20. století byla celá rozsáhlá esplanáda, nově slavnostně pokřtěná jako esplanáda Jeana-Marie Louvela na počest poválečného caenského starosty, podrobena komplexní památkové a zahradní rekonstrukci. Zahradní architekti tehdy nekompromisně odstranili novodobé nánosy, striktně vyšli z původních dochovaných plánů maurinské kongregace z 18. století a celému území navrátili autentickou podobu přísného francouzského barokního parteru. Do své definitivní současné podoby byl celý tento parkový prostor upraven v průběhu 90. let 20. století, kdy byla pod sousedním náměstím Place Louis-Guillouard inženýrsky vybudována obří podzemní konstrukce moderního vícepodlažního podzemního parkovacího domu, což umožnilo povrchové plochy kompletně uvolnit pro pěší zónu a esteticky je propojit s radničním parterem. Klášterní pekárna a řemeslné zázemí Tato menší barokní budova ze 17. století se nachází na samotném jižním okraji vnějšího klášterního areálu. V tomto objektu, k němuž konstrukčně přiléhá také zachovaná část bývalého hospodářského křídla kolovny a vozovny, jsou od roku 1974 trvale deponovány a pro veřejnost vystaveny přírodovědné sbírky a expozice caenského Muzea pro seznámení s přírodou (Musée d'Initiation à la nature). Středověké hradební opevnění Z mohutného prstence vnějších kamenných hradeb, které byly nad klášterem narychlo vztyčeny v roce 1347 k ochraně před anglickými vojsky a z podstatné části bezohledně strženy během barokních urbanistických úprav v 18. století, se do současnosti dochovalo pouze několik vzácných reliktů a fortifikačních fragmentů: Hradební zeď a obranná věž v ulici Rue du Carel: tato gotická v oficiálně evidována jako chráněná historická památka od 24. února 1928; Vilémova věž (Tour Guillaume): středověká bašta situovaná v zadním traktu nádvoří Vévodského paláce při ulici Rue Lebailly a na okraji esplanády Jeana-Marie Louvela. Tato věž v bývalém palácovém dvoře požívá státní památkové ochrany na základě úředního zápisu ze dne 2. května 1927. Absolutní archeologickou senzací bylo objevení masivních základů zaniklé gotické jihovýchodní nárožní obranné věže. Tyto robustní kamenné konstrukce byly v zemi lokalizovány přímo pod povrchem dnešní třídy Avenue Albert-Sorel. K jejich kompletnímu odkrytí a zdokumentování došlo v rámci rozsáhlého předstihového záchranného archeologického výzkumu, který v tomto sektoru naléhavě probíhal jako nezbytná podmínka před zahájením generální výstavby moderní caenské tramvajové sítě. Špitální a charitativní instituce na předměstí Křesťanské milosrdenství a poskytování azylu (hospitalita) hrály v každodenním provozu opatství svatého Štěpána zcela zásadní roli. Vně hradeb, na dynamicky se rozvíjejícím Opatově předměstí (Bourg-l'Abbé), proto benediktini založili a financovali celou síť specializovaných charitativních a zdravotních institucí, které byly podřízeny přímé poddanské správě kláštera. Klášterní almužnictví a chudinský špitál: Tento rozsáhlý sociální ústav se geograficky nacházel severněji od hlavního areálu, v těsném sousedství farního kostela svatého Mikuláše. Jediným intaktně dochovaným stavebním prvkem z tohoto zaniklého komplexu je dnes monumentální kamenná gotická brána, situovaná v uliční frontě na adrese Rue Bicoquet č. p. 30. Tento cenný středověký relikt požívá státní památkové ochrany na základě úředního zápisu ze dne 13. června 1927. Klášterní leprosárium a útulek pro choré: V letech 1066 až 1070 založil první caenský opat Lanfrank specializovaný izolační špitál pro malomocné, který byl právně i ekonomicky plně závislý na opatství Mužů. Tato instituce byla státem oficiálně pověřena léčit, nebo alespoň důstojně doživotně zaopatřit a ubytovat nakažené a těžce nemocné občany z celého širšího farního obvodu Opatova předměstí, Venoix a Saint-Germain-la-Blanche-Herbe. Špitál stál v místech, která dala vzniknout celé moderní městské čtvrti, v topografii města Caen dodnes výstižně nazývané La Maladrerie. Odkazy Literatura Gallia Christiana, tome XI, pages 420-429, instrum : page 72 Dom Michel Germain, Matériaux du Monasticon Gallicanum, ms. Latin 11820 « Regalis abbatiæ S. Stephani Cadomensis scenographia 1684 » [archive] Arthur Du Monstier, Neustria pia, seu de omnibus et singulis abbatiis et prioratibus totius Normaniae, Rothomagi, 1663, p. 624-656 Dom Blanchard, « L'abbaye Saint-Étienne de Caen sous la règle de Saint-Maur », Bulletin de la Société des antiquaires de Normandie, Caen, Delesques, t. 30,‎ 1915, p. 1–364 Robert Davy, Le grand orgue de l'Abbaye aux Hommes à Caen, Caen, Caron, 1954 Pierre Gouhier et J. A. Fortier, L'Abbaye aux Hommes : Saint-Etienne de Caen, Nancy, Cefag, 1974 Abel Decauville Lachênée, Le Lycée et l'Abbaye de St-Étienne de Caen, Caen, Chez tous les libraires, 1895 René-Norbert Sauvage, Le Fonds de l'abbaye de Saint-Étienne de Caen aux archives du Calvados, Caen, H. Delesques, 1911 Arrest contradictoire de la Cour des aydes de Rouen : qui condamne les religieux de l'Abbaye de Caën au payement du droit de subvention à l'entrée, à l'exception des boissons de leurs crù consommées pour leur provision : a l'effet de quoy il est permis de faire deux visites par an dans leur maison, & qui leur fait deffenses de vendre aucunes boissons en détail dans ny hors l'enclos de leur maison : du 14 mars 1684, Cour des aides de Rouen, [Sl.s.n.], 1684 Georges Bouet, Analyse architecturale de l'abbaye de Saint-Etienne de Caen, Caen, Le Blanc-Hardel, 1868 Célestin Hippeau, L'abbaye de Saint-Étienne de Caen: 1066-1790, Caen, Hardel, 1855, p. 335 Louis Sebat, Guide du Congrès de Caen, 1908 : Église Saint-Étienne de Caen, Caen, Société française d'archéologie, 1909 L. Leterrier, J. Le Marchand, Historique de l'école normale d'instituteurs du Calvados (1833-1933), Caen, Imprimerie A. Olivier, M. Caron, 1933 Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Abbaye aux Hommes na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Opatství aux Hommes na Wikimedia Commons