Katedrála Notre-Dame (Bayeux)

Katedrála Panny Marie v Bayeux (francouzsky Cathédrale Notre-Dame de Bayeux) je katolická katedrála postavená převážně v románském a normanském gotickém slohu. Nachází se ve městě Bayeux v departementu Calvados v regionu Normandie. Katedrála, která je sídlem diecéze Bayeux a Lisieux, je od 1862 zapsána na seznamu historických památek francouzského ministerstva kultury. Katedrála je součástí mimořádně zachovalého biskupského komplexu. Po několik staletí v ní byla uložena slavná Tapisérie z Bayeux. Poloha Katedrála Panny Marie se nachází v Bayeux ve francouzském departementu Calvados. Spolu s křížovou chodbou a biskupským palácem zaujímala severní sektor středověkého Bayeux a byla začleněna do městských hradeb. Historie Biskupský komplex O přesné podobě předrománských biskupských staveb v Bayeux není nic známo. Biskupský komplex byl situován v samém srdci sídla, obdobně jako fórum v gallo-římském městě Augustodurum. Podle tradice zde v 4. století založil první biskup v Bayeux, svatý Exuperius, církevní čtvrť. V jihovýchodním cípu města tak vyrostly tři kostely: první se stal dnešní katedrálou; druhý, zasvěcený svatému Štěpánovi, stál u závěru katedrály až do 17. století; a třetí, zasvěcený Nejsvětějšímu Spasiteli (Saint-Sauveur), dal jméno místní farnosti. Životopis svatého Regnoberta, biskupa v Bayeux v 7. století, uvádí, že raně středověký biskupský komplex tvořily dva kostely zasvěcené svatému Štěpánovi a Panně Marii. V okolí katedrály odhalily archeologické výzkumy v 19. století a výzkumy Florence Delacampagne pozůstatky gallo-římských budov a městského opevnění v blízkosti závěru chrámu. Románské období Karolínskou katedrálu zničili nájezdy Vikingů a následná nová stavba lehla popelem roku 1046. O její celkovou rekonstrukci se rozhodl tehdejší biskup Hugo II. z Bayeux (1015–1049). Práce dokončil jeho nástupce Odo z Bayeux (1049–1097), nevlastní bratr vévody Viléma Dobyvatele, který k rychlému postupu stavby využil bohatství získané po normanském dobytí Anglie. Podle historika Jeana Vallery-Radota probíhala hlavní výstavba mezi lety 1040 a 1080. Slavnostní vysvěcení katedrály proběhlo 14. července 1077 za účasti rouenského arcibiskupa Jeana d'Ivry, biskupa Odona, krále Viléma a jeho choti Matyldy. Předpokládá se, že tato událost byla zároveň příležitostí k prvnímu vystavení slavné Tapisérie z Bayeux. Tehdejší hlavní loď lemovaly boční lodě s tribunami v patře a nad křížením se tyčila tzv. lucernová věž. Dochované románské prvky Z původní stavby z 11. století lze dodnes spatřit: Kryptu (1050–1060): Tvoří ji tři lodě s křížovými klenbami, které spočívají na kapicích zdobených převážně akantovými listy. Jsou zde uloženy i dvě vzácné hlavice z 11. století, objevené při restaurování centrální věže, které patří k nejvýznamnějším ukázkám normanského figurálního sochařství z období vévodství (1060–1070). Ostatní výzdoba, zejména fresky, pochází až z 15. století. Západní průčelí (cca 1070–1090): Původní románské zdivo je dnes skryto pod pozdějšími gotickými přístavbami. Typické rysy rané normanské architektury jsou nejlépe patrné v přízemí věží. Zajímavostí je rozdílná technika klenby: zatímco jižní věž má klasickou valenou klenbu s jedním pasem, severní věž využívá téměř polokulovitou klenbu zpevněnou dvěma kolmými pasy. Další vývoj a požáry Poté, co budovu v roce 1105 poškodil požár během obléhání města vojsky Jindřicha Beauclerca, započaly rozsáhlé úpravy. Ty postupně zasáhly celou stavbu a trvaly až do konce 15. století, kdy byla dokončena hlavní věž. Podle kronikáře Viléma z Malmesbury zahájil obnovu s finanční podporou anglického krále biskup Richard z Douvres. Katedrála však znovu vyhořela v roce 1160. Práce pak pokračovaly za episkopátu Philippa d'Harcourt a Henriho de Pardieu. Kolem let 1120–1130 byla upravena spodní část hlavní lodi v typickém normanském stylu. Z tohoto období pocházejí půlkruhové arkády s geometrickými motivy a fantastickými maskami. Plochy nad nimi zdobí bohatý dekor připomínající „kamenný koberec“, doplněný o figurální reliéfy v cviklech, které vykazují jasnou podobnost s iluminacemi v soudobých rukopisech z jižní Anglie. Gotické období Gotická přestavba začala kolem roku 1180 u bočních lodí, a to ve stylu přímo ovlivněném oblastí Île-de-France. O století později (cca 1280–1350) byly původní vnější zdi odstraněny, aby uvolnily místo postupně budovaným postranním kaplím situovaným mezi někdejšími opěráky. Gotický chór, rekonstruovaný v letech 1220–1228, je pozoruhodný svými typicky normanskými prvky: velmi prudkými lomenými oblouky, množstvím sloupů a přípor a bohatou výzdobou v podobě medailonů, rozet či prolamovaných kvadrilobů v cviklech. Na úkor vysokých oken zde vzniklo rozsáhlé triforium, které nahradilo původní tribuny. Výstavbu zahájil biskup Robert des Ablèges, pokračoval v ní Thomas de Fréauville a dokončil ji biskup Guy, který je v novém chóru také pohřben. Dendrochronologie klade vznik krovu do let 1224–1228. V letech 1245–1255 došlo k úpravě horních částí hlavní lodi. Zde byl zvolen odlišný přístup – triforium bylo zrušeno ve prospěch rozměrných okenních otvorů. Jde o vůbec první realizaci paprskovité gotiky v Normandii. Transept (příčná loď) získal nový krov v roce 1226 (jižní rameno) a 1250 (severní rameno), dekorativní úpravy však byly dokončeny až v druhé polovině 13. století. Interiér a pokladnice K významným gotickým prvkům katedrály patří: Kapitulní síň: Známá svou dlážděnou podlahou s motivem labyrintu. Pokladnice: Uchovává vzácné předměty, jako je slonovinová skříňka z 11. století, kasule svatého Regnoberta z 12. století, relikviářová skříň ze 13. století či biskupský stolec ze 14. století. Přístup do pokladnice je možný za zvláštních podmínek. Exteriér a centrální věž Gotické úpravy se výrazně propsaly i do vnějšího vzhledu budovy. Západní průčelí bylo sjednoceno v gotickém stylu a doplněno pěti portály. Románské věže byly završeny štíhlými jehlancovými střechami. Pozornost zaslouží také jižní portál transeptu, zvaný „děkanský“. Dominantou stavby je centrální věž. Její stavba začala v první polovině 14. století, ale roku 1425 ji zasáhl blesk. S obnovou začal Nicolas Habart, avšak hlavní práce proběhly až za biskupa Louise d'Harcourt, který ze svého financoval celkové náklady ve výši 4092 liber (1477–1479). Na severní straně ke katedrále přiléhá areál určený duchovenstvu. V jeho středu stojí kapitulní knihovna z poloviny 15. století, která dodnes uchovává řadu vzácných svazků v unikátním novogotickém interiéru z období Restaurace Bourbonů. Náboženské války Hned po vypuknutí první náboženské války (1562–1563) katedrálu vyplenili místní kalvinisté pod vedením Françoise de Briqueville (1535–1574), vojenského velitele protestantské strany v Normandii. Během drancování byly zničeny sochy, chórové lavice i varhany a nenávratně zmizely také vzácné relikvie z chrámové pokladnice. Úpravy a restaurování od 15. století V roce 1700 byl v katedrále vztyčen nový letner (chórová přepážka). Za episkopátu Françoise de Nesmonda došlo v letech 1713–1714 k výrazné změně siluety budovy – centrální věž byla osazena kupolí v klasicistním stylu, kterou navrhl architekt Jacques Moussard. Období od Velké francouzské revoluce Během Velké francouzské revoluce v roce 1790 postihlo katedrálu další drancování a budova byla následně přeměněna na „Chrám Rozumu“. V pozdějším období zůstal objekt opuštěn a postupně chátral. K rozsáhlým restaurátorským pracím se přistoupilo až v 19. století. V roce 1851 vyjádřil architekt Eugène Viollet-le-Duc pochybnosti o stabilitě některých částí stavby. Na jeho doporučení byl odstraněn letner a začalo se s provizorním podepíráním konstrukce. Viollet-le-Duc dokonce navrhoval úplnou demolici centrální věže, které hrozilo zřícení, čemuž se však obyvatelé Bayeux postavili na odpor. Ačkoliv byla klasicistní kupole snesena, zbytek věže se nakonec podařilo zachránit. Zásluhu na tom měl inženýr Eugène Flachat, který pod vedením architektů Henriho de Diona a Louise Lasvignese provedl náročnou stabilizaci základů (tzv. reprise en sous-œuvre). Metoda spočívala v zapuštění železných trubek vyplněných betonem do základů a následné rekonstrukci pilířů s využitím kvalitního vápence z Aubigny. V letech 1865–1868 byla věž pod dohledem diecézního architekta Gabriela Crétina doplněna o osmiboké patro, měděnou kupoli a nízkou jehlanovou střechu. Současné úpravy V návaznosti na Druhý vatikánský koncil a s ním spojené změny v liturgii bylo v křížení lodí nejprve vytvořeno provizorní dřevěné uspořádání. Po třech neúspěšných projektech z 90. let 20. století byla v roce 2019 realizována definitivní úprava pod vedením pařížského památkového architekta Cyrila Boucauda. Projekt v hodnotě 400 000 eur, který plně financovala diecéze Bayeux-Lisieux, zahrnuje zvýšení podlahy pomocí kamenných stupňů, což věřícím zajišťuje lepší viditelnost. Nový liturgický mobiliář – oltář, ambon a katedru – zhotovila z caenského vápence firma Lefèvre, dekorace provedla pozlacovačka a ornamentalistka Sophie Kliszowski. Nové vitráže v transeptu Regionální ředitelství pro kulturní záležitosti (DRAC) v Normandii iniciovalo v rámci veřejné zakázky ministerstva kultury vytvoření nových vitráží pro příčnou loď. Původní okna byla pouze provizorně opravena po ničivé bouři v roce 1760. Instalace nových děl probíhala postupně v letech 2019 až 2025. Autorkou návrhu je umělkyně Véronique Joumard, která na realizaci spolupracuje s mnichovským ateliérem Franz Mayer. Vitráže o celkové ploše 240 m² jsou unikátní použitím skleněných hranolů a dichroických skel, která díky lomu světla vytvářejí v interiéru katedrály proměnlivé barevné efekty. Stavební materiál Katedrála je postavena z creullyského vápence, což je oolitický vápenec bělošedé až béžové barvy pocházející z období bathonu. Lomy v lokalitách Orival, Creully a Neufville byly k těžbě tohoto kamene využívány nejméně od 11. století, neboť v oblasti Bessin se již nevyskytuje tzv. caenský vápenec. Aby se nahradil nedostatek tohoto místního zdroje, využívají se při současných restaurátorských pracích právě dodávky caenského vápence. Jde o krémově bílou horninu, která po opracování dodává povrchu stavebních prvků charakteristický hladký vzhled. Rozměry Exteriér Západní průčelí Západní průčelí se otevírá do náměstí na křižovatce ulic rue des Cuisiniers, des Chanoines, de la Maîtrise a Lambert-Léonard-Le-Forestier. Rámují jej dvě románské věže s půlkruhovými okny v patře, na něž navazují gotické jehlancové střechy. Po požáru v roce 1105 byly věže zpevněny mohutnými odstupňovanými opěráky. K oběma věžím přiléhají románská schodišťová schodiště; severní z nich je zakončeno vížkou (tzv. guérite), kterou vybudovali Angličané během stoleté války (v letech 1417–1450), kdy jim město sloužilo jako strategické pozorovací stanoviště. Spodní úroveň průčelí tvoří pět portálů, z nichž pouze tři prostřední slouží jako vchody do katedrály. Centrální portál byl přestavěn v roce 1778. Dva postranní portály sice v roce 1562 přišly o své hlavní sochy, dochovala se však jejich sochařská výzdoba v archivoltách a na tympanonech. Ikonografie tympanonů Severní portál: Zobrazuje pašije. Spodní pás zachycuje Poslední večeři a umývání nohou, nad ním následuje zatčení v Getsemanské zahradě, bičování a nesení kříže. Třetí scéna zobrazuje Ukřižování a vrchol scény představuje Boha Otce v majestátu. Jižní portál: Je věnován Poslednímu soudu. První dva pásy ukazují mrtvé vstávající z hrobů. Vpravo pod branou je vyobrazeno peklo s ďáblem uprostřed. Třetí pás znázorňuje procesí vyvolených směřujících k „Nebeskému Jeruzalému“. V nejvyšším poli trůní Kristus v majestátu (Vševládce) obklopený dvěma anděly a dvěma klečícími postavami. Zajímavostí je zobrazení Poslední večeře na severním portálu, které obsahuje chybu: figuruje zde pouze jedenáct postav – Ježíš se svatozáří a deset apoštolů. Dva apoštolové tedy chybí (včetně Jidáše, který podle evangelií odešel až po jídle). Horní patra průčelí Nad centrálním portálem se nachází balustráda s motivem kvadrilobů vepsaných do kruhu. Na levém cviklu je vyobrazen klečící klerik, pravděpodobně donátor stavby. Výše se otevírá velké okno v paprskovitém stylu, nad nímž je umístěna galerie se sochami deseti biskupů. Ti jsou rozmístěni po dvojicích v sdružených oknech završených vimperky s trojlisty a slepými rozetami. Celé průčelí vrcholí monumentálním hlavním vimperkem zdobeným kraby a slepými kružbami. Jeden z opěráků z počátku 12. století, zpevňující jižní věž, nese pohřební nápis. Ten pravděpodobně patří Isabelle z Douvres, sestře biskupa Richarda z Douvres. Hlavní loď Hlavní loď katedrály vykazuje zajímavou kombinaci slohů: zatímco spodní arkády pocházejí z 11. století (románské období), horní části byly přestavěny ve 13. století (gotika). Z vnější strany je loď podepřena dvojitými opěrnými oblouky. Jejich druhá úroveň byla vybudována současně s výstavbou postranních kaplí. Postranní portál je postaven v raně gotickém stylu. Jeho předsíň, která se rozkládá přes dvě klenební pole, je v jedné linii s bočními kaplemi. Vstup tvoří dva oblouky oddělené kruhovým pilířem s přiloženými příporami. Tudy se vchází ke dvěma dveřím, nad nimiž je umístěn kulatý okenní otvor – okulus. Transept Příčná loď (transept) je členěna do dvou výškových úrovní. Ve spodní části jižního transeptu se nachází Děkanský portál (portail du Doyen), nazývaný též portál svatého Tomáše Becketa. Je obklopen bohatou dekorací v paprskovitém stylu se slepými arkádami. Samotný portál tvoří dva vchody oddělené středovým pilířem (trumeau). Jeho tympanon se třemi vlysy zachycuje život tohoto světce a biskupa: První pás (spodní): Zobrazuje sněm v Northamptonu (1164), který znamenal roztržku mezi Tomášem a anglickým králem Jindřichem II., a následné shromáždění v Amboise (1170), kde došlo k jejich usmíření. Druhý pás (střední): Ukazuje světcovu plavbu přes kanál La Manche, jeho jízdu na koni a následnou mučednickou smrt. Třetí pás (horní): Představuje scénu uctívání světcova hrobu. Portál završuje prolamovaná [balustráda] a rozměrné okno v paprskovitém stylu. Vrchol štítu tvoří galerie s pěti arkádami zakončená vimperkem, kterou po stranách rámují dvě vížky. Tento portál dříve sloužil jako přímý přístup k děkanství (hôtel du Doyen), které se nacházelo jižně od katedrály. Centrální věž Věž má čtvercový půdorys a je zdobena slepými arkádami. Přechod ze čtvercové základny do osmiúhelníkového patra zajišťuje balustráda v pozdně gotickém (plaménkovém) stylu. V jejích čtyřech rozích jsou umístěny busty proroků a Panny Marie s Dítětem. První patro věže (z let 1477–1479) člení šest oken s plaménkovými kružbami, která v 19. století restauroval Gabriel Crétin. Ten v roce 1866 přistavěl druhé, novogotické patro. Věž vrcholí měděnou kupolí, nad níž se tyčí vížka a štíhlá jehlancová střecha. Závěr katedrály (chevet) Koncepce závěru katedrály vychází z kostela svatého Štěpána v Caen. Paprskovité kaple jsou, s výjimkou té osové, integrovány přímo do těla stavby. Gotický chór byl vybudován v letech 1220–1240 a vykazuje typické znaky normanské gotiky, podobně jako chrámy v Caen, Coutances či Sées. Horní části opěrných pilířů zdobí sochy Panny Marie, biskupů a světců, které byly v 19. století nahrazeny kopiemi. Přilehlé stavby Severní strana katedrály se plně otevřela pohledům až po proražení průchodu „Flachat“ v roce 1896. V roce 1900 zde byla v novogotickém stylu přistavěna sakristie. Kapitulní síň Budova kapitulní síně (12.–15. století) se nachází v dnešní ulici rue du Bienvenu. Navazuje na hlavní průčelí směrem k severu a stojí kolmo k severní stěně věže, odkud od konce 19. století shlíží na prostranství Flachat. Objekt byl již v druhé polovině 12. století rozšířen. V přízemí se nachází podkapitulní sál (salle sous-capitulaire), který původně sloužil jako přístup do dnes již zaniklého ambitu. V současné době je zde instalována zajímavá expozice lapidária. Horní patro zaujímá samotná kapitulní síň, jejíž exteriér si uchoval raně gotický vzhled. Interiér zdobí pozoruhodná nástěnná malba z 15. století s námětem Korunování Panny Marie, která zobrazuje Marii obklopenou anděly a modlící se kanovníky u jejích nohou. Střed sálu zdobí středověká dlažba z polévaných dlaždic (15. století), které vytvářejí motiv labyrintu (tzv. cesta do Jeruzaléma). Mobiliář síně pochází z 19. století. Schodišťová věž a hláska Severovýchodní nároží horní části severní věže doplňuje vystupující schodišťový přístavek. Vřetenové schodiště uvnitř vede až k tzv. hlásce, která je posazena na vrcholu věže u paty jehlancové střechy. Kapitulní knihovna Kapitulní knihovna v Bayeux byla vybudována v letech 1429–1436 v těsné blízkosti severního průčelí katedrály. Budova má dvě podlaží: v prvním se nacházelo scriptorium (písařská dílna) osvětlené čtrnácti jednoduchými okny s kamenným křížem (mulliony), zatímco druhé podlaží zaujímala samotná knihovna. Ta prošla v 17. a 19. století úpravami, přičemž původní středověké okenní otvory byly v 50. letech 19. století nahrazeny velkými okny. Jde o výjimečnou památku, která patří k posledním dochovaným stavbám tohoto typu ve Francii. Fond knihovny tvoří: 5693 tištěných děl z let 1476–1953. Rukopisy kanovníka Guérina pojednávající o Blízkém východě a Svaté zemi. Více než 500 biskupských listů a pastýřských listů. 29 titulů náboženských a historických periodik z 19. a 20. století. Do knihovny bylo navráceno 140 svazků, které byly dříve uloženy v katedrální pokladnici. Mezi nimi vyniká soubor liturgických knih: misály, rituály, breviáře a pontifikály s bohatými iluminacemi a vazbami, zhotovené v 19. století pro biskupy z Bayeux. Stěny sálu zdobí krásné fylaktéry (ozdobné nápisové pásky), které připomínají středověký systém řazení knih. V přízemí budovy je otevřena muzejní expozice, která přibližuje historii a funkci objektu i jeho vzácné sbírky. Interiér Narthex Narthex (předsíň) se skládá ze dvou klenebních polí. První z nich zdobí slepé sdružené arkády, ve druhém je umístěna varhanní kruchta. Hlavní loď Hlavní loď je členěna do dvou výškových úrovní: spodní podlaží tvoří románské mezilodní arkády z 12. století, zatímco horní gotické patro pochází ze století třináctého. Spodní úroveň je výjimečná svou neobyčejně bohatou sochařskou výzdobou, která byla v této době vzácná. Tento dekor pravděpodobně čerpá inspiraci z anglických vzorů, které do Normandie pronikly za vlády Jindřicha I. Beauclerca. Ikonografie cviklů V cviklech nad arkádami se nacházejí reliéfy zastřešené lomenými římsami (tzv. mitrovými oblouky). Severní strana (od západu k východu): Krotitel opic, žehnající biskup, kráčející lev, nad nímž se vznáší chiméra, a druhý žehnající biskup. Poslední arkáda je napodobeninou z roku 1857, která nahradila původní gotický prvek; její cvikl zobrazuje Pannu Marii s Dítětem. Jižní strana: Cvikl odpovídající stejnému období zobrazuje scénu č. 23 z Tapisérie z Bayeux (přísaha Harolda). Další reliéfy pocházejí rovněž z 12. století: směrem od křížení lodí je to opět kráčející lev s gryfem, propletenci nestvůr, muž držící oběma rukama konce svého dlouhého vousu a monstrum obklopené akantovými rozvilinami. Pod lvem na jižní straně si všimněte zvláštní figurky objímajícího se muže a ženy, známé jako „Milenci z Bayeux“ (les amoureux de Bayeux). Gotické patro a osvětlení Nad románskými arkádami se tyčí gotické patro z poloviny 13. století. Od románské části jej odděluje vlys s motivem čtyřlístků, typický pro normanskou gotiku. Na levé straně lodi se nachází empora původních středověkých varhan, které byly zničeny v 16. století. U paty gotického patra probíhá balustráda tvořená trojlistými oblouky s trojlistými okuly. Celý prostor vyplňují rozměrná okna v paprskovitém stylu. Každé pole osvětluje štíhlé okno se dvěma lancetami, které se do interiéru otevírají dvěma sdruženými oblouky pod společným odlehčovacím obloukem. Poté, co krupobití v roce 1760 zničilo téměř všechny původní vitráže, byly barevné skleněné výplně na příkaz kanovníků odstraněny a nahrazeny čirým sklem, aby věřící měli v katedrále více světla. Celek působí velmi lehce a harmonicky doplňuje románské přízemí i třípodlažní chór. Výškové rozdíly terénu architekt vyřešil schodišti: mezi narthexem a lodí a mezi lodí a transeptem je vždy třeba sestoupit o sedm schodů. Kazatelna Na levé straně lodi stojí kazatelna z roku 1786, dílo místního sochaře Jean-Louise Mangina. Spodní část (řečniště) je klasicistní, zatímco horní část je inspirována barokem. Stříšku (zvukovou desku) tvoří oblak s putti, na jehož vrcholu je glóbus s alegorií Víry třímající kříž. Boční lodě a kaple Severní boční loď Kaple svatého Petra, Nejsvětější Trojice a Panny Marie Dobré zvěsti Kaple byla vybudována před rokem 1350. Nachází se zde barokní retábl z první poloviny 17. století, který zobrazuje mariánské symboly z loretánských litanií. Na vrcholu je vyobrazen Bůh Otec obklopený anděly, po stranách pak postavy ze Starého zákona. Ozdobná mříž z let 1758–1759 původně oddělovala jednu ze stran hlavní lodi. V zadní části se nachází vstup do kapitulní síně. K této kapli se váže zajímavost z července 1491: kanovník Bartole Danjou nechal do zdi zasadit zkamenělinu amonita s latinským nápisem vysvětlujícím, že jde o hada, kterého boží zázrak proměnil v kámen: Credite mira Dei, serpens fuit hic lapis extans. Sic transformatum Bartolus attulit huc. („Věřte v boží zázraky, tento vyčnívající kámen byl hadem. Takto proměněného jej sem Bartole nechal umístit.“) Zkamenělina, původně považovaná za zázrak, byla později ze zdi odstraněna. Dnes je v omítce vsazen jiný exemplář amonita. Kaple svatého Martina (Saint-Martin-aux-Vicaires) Založena v roce 1309 kanovníkem Pierrem de Saint-Pierre-aux-Champs. Dochovaly se zde nástěnné malby ze 14. století znázorňující anděly a zakladatele kaple. Pozornost si zaslouží barokní retábl s námětem Zvěstování a Ukřižování (památkově chráněný jako movitý objekt): obraz zachycuje umírajícího, kterého podpírá jeho anděl strážný a Panna Maria, přimlouvající se u zmrtvýchvstalého Krista. Kaple svatého Jana Evangelisty Tuto kapli založil v roce 1289 biskup Pierre de Béarnis. Původně sloužila jako průchod, kterým se vcházelo do kapitulní knihovny. Kaple Zvěstování a svatého Jana Založena v roce 1328 biskupem Pierrem de Lévis (1324–1330). Okno zdobí vitráž od Éttienna Thévenota zobrazující Zvěstování a scény ze života svatého Regnoberta. Mříž z let 1758–1759 rovněž původně pochází z hlavní lodi. Kaple svatého Antonína, Svatého Kříže a Zvěstování Poslední dvě kaple v severní boční lodi byly postaveny před rokem 1350 a jsou členěny do dvou podlaží. V přízemí byl již ve 14. století zřízen tzv. průchod d'Arthenay, který umožňoval biskupovi přímý příchod z biskupského paláce do katedrály. V horním patře se nachází emporová kaple. Jižní boční loď Kaple svatého Jana u věže (sv. Cyrika, sv. Julitty a sv. Martina u křtitelnice) Jedná se o první postranní kapli, kterou založil biskup Odon de Lorris (1263–1274). Vitráž od Étienna Thévenota zobrazuje život svatého Manvieua, biskupa z Bayeux (5. století). Ozdobná mříž pochází z letneru z roku 1700. Kaple svatého Hilaria, svatého Contesta a svaté Honoriny Tato kaple pochází z druhé poloviny 13. století, její současná výzdoba je z roku 1839. Vitráž zachycující život svatého Contesta vznikla pod vedením abbého Thomine-Desmazurese a vyrobili ji zaměstnanci bayeuxské porcelánky vedené Hyacynthem Langloisem. V kapli se nachází náhrobek Jean-Baptista Hue de Launaye († 1722), generálního vikáře bayeuxské diecéze a arciděkana z Caen. Kaple svaté Markéty a svatého Maura Kaple pochází z druhé poloviny 13. století, má však okna s plaménkovou (flamboyantní) kružbou. Vitráž od Étienna Thévenota z roku 1847 zobrazuje život svatého Vigora. Jižní boční portál Tento portál pochází z počátku 13. století. Jeho dveře zdobí vzácné starobylé malby. Původně portál vystupoval z vnějšího průčelí stavby, a to až do 14. století, kdy k němu byly přistavěny okolní postranní kaple. Kaple svatého Juliana a svatého Exupéria Kaple pochází z poslední čtvrtiny 13. století a dnes je zasvěcena míru. Vitráž od Étienna Thévenota z roku 1848 zobrazuje výjevy ze života svatého Exupéria. V roce 2015 byl za barokním obrazem z 18. století (znázorňujícím sv. Exupéria při exorcismu posedlé ženy) učiněn významný objev: byla zde nalezena středověká freska. Horní část malby s největší pravděpodobností zachycuje vzkříšení Lazara, zatímco spodní část představuje Ukřižování Krista. Kaple svatého Šebestiána (sv. Gerbolda a sv. Radegundy) Kaple byla vybudována po dokončení úprav transeptu na konci 13. století. Interiér zdobí nástěnná malba od Pancheta-Bellerose z 19. století a vitráž od Nicolase Coffetiera z roku 1873, která zachycuje život svaté Radegundy. Transept a křížení Příčná loď (transept) je stejně jako hlavní loď členěna do dvou úrovní. U paty horního patra probíhá galerie chráněná balustrádou, kterou tvoří arkády se sochami apoštolů z 12. století. Obě jižní ramena transeptu získala v druhé polovině 12. století dekorativní slepé arkády. Jižní rameno je zdobnější než severní a nad Děkanským portálem jej krášlí jemně tesané medailony s rostlinnými motivy. V severním rameni se nachází rozměrný retábl od Jean-Louise Mangina z 18. století. Velká okna v paprskovitém stylu byla v 19. století osazena vitrážemi s vyobrazeními bayeuxských biskupů a světců: severní okna vytvořil Étienne Thévenot (1848), jižní Nicolas Coffetier (1873). Čtyři pilíře v křížení lodí byly vyměněny v letech 1857–1858 během záchranných prací inženýra Flachata. Pod gotickým „obložením“ tehdy byly objeveny původní románské sloupy a hlavice, z nichž některé jsou dnes uloženy v lapidáriu a v kryptě. Moderní vitráže (2018) V roce 2018 iniciovalo ministerstvo kultury zakázku na nové vitráže pro jižní transept. Autorkou těchto moderních děl je umělkyně Véronique Joumard. Vitráže jsou vyrobeny z dichroického skla, které mění barvu v závislosti na úhlu pohledu a poloze slunce. Spodní části oken jsou osazeny čirým sklem s krystaly značky Baccarat, jejichž hranoly rozkládají sluneční paprsky a vytvářejí v interiéru katedrály dynamické barevné efekty. Kaple v jižním rameni transeptu Kaple svatého Mikuláše a svatého Tomáše Becketa Obě kaple jsou postaveny v paprskovitém stylu a zdobí je cenné nástěnné malby. Levá kaple: Obsahuje krásné „Zvěstování“ ze 13. století, nad nímž se nachází monumentální vyobrazení Nejsvětější Trojice (restaurováno v 19. století). Pravá kaple: Ve spodním poli zachycuje scény ze života svatého Mikuláše, nad nimiž je Ukřižování (13. století). Horní pole s výjevem mučednické smrti svatého Tomáše Becketa namaloval v 19. století Panchet-Bellerose. Kaple v severním rameni transeptu Kaple svatého Petra a svatého Pavla Obě tyto kaple byly v roce 1756 zazděny. Chór Chór, pocházející z let 1220–1240, konstrukčně vychází z kostela svatého Štěpána v Caen. Skládá se ze čtyř klenebních polí, která vyúsťují do půlkruhového závěru. Je členěn do tří podlaží: úroveň mezilodních arkád, bohatě zdobené triforium (sloužící jako průchozí galerie) a patro vysokých oken. Architektura využívá typickou normanskou techniku „silné zdi“, která umožňuje snadný pohyb osob v každé úrovni. Druhé podlaží (triforium) je slepé. Výzdoba chóru je charakteristická pro normanskou gotiku. Cvikly mezilodních arkád zdobí medailony s geometrickými motivy a stylizovaným listovím. Na úrovni triforia je v každém poli velký lomený oblouk, do kterého jsou vepsány dva ostře lomené oblouky, dále dělené na menší, velmi štíhlé obloučky. Tympanony těchto arkád zdobí trojlisty a čtyřlisty. Ikonografie a malby Cvikly v úrovni triforia obsahují figurální scény (scènes historiées). K vidění jsou zde například: Adam a Eva, Zvěstování, dva biskupové krotící vlka a draka (pravděpodobně svatý Loup a svatý Vigor), muž a žena v zápase s netvory (zřejmě alegorie pokušení). Klenby chóru zdobí středověké malby zobrazující první biskupy z Bayeux. Oltář a vybavení Sloupy v závěru chóru jsou sdružené a během 18. století byly v antickém duchu kanelovány (opatřeny žlábkováním) kvůli instalaci nového hlavního oltáře. Ten pochází z roku 1771 (období episkopátu biskupa de Rochechouarta) a je postaven v klasicistním stylu. Mramorové části zhotovil Jacques Adam, zatímco nádhernou zlatnickou výzdobu – kříž a šest svícnů z pozlaceného bronzu – vytvořil Philippe Caffieri. Chórové lavice a varhany Chórové lavice pocházejí z roku 1589 a jsou dílem caenského sochaře Jacquese Lefèvra. Baldachýny: Mají dochovanou jemnou prolamovanou řezbu. Opěradla: Zdobí je lidské hlavy s girlandami soustředěnými kolem oválných medailonů. Područky: Mají podobu chimér s rozepjatými křídly, zatímco **miserikordie** (sklopná sedátka) zdobí hlavičky andělů. Zakončení: Na koncích spodních řad lavic jsou umístěny sochy ležících lvů. Současné uspořádání lavic pochází z roku 1861, kdy byly do chóru instalovány varhany od slavné firmy Cavaillé-Coll. Jejich dřevěná skříň věrně napodobuje renesanční motivy chórových lavic. Postranní mříže v chóru pocházejí z roku 1682, mříže v závěru (ambitu) pak z roku 1772. Věncové kaple Kaple Panny Marie (Notre-Dame) Kaple svatého Vincence V této kapli se nacházejí vzácné vitráže ze 13. století (kolem roku 1260), zobrazující biskupy svatého Exupéria a svatého Loupa. Původně byly umístěny ve velkých oknech hlavní lodi. Právě v této kapli se nachází vstup do katedrální pokladnice. Pokladnice (přístupná pouze v rámci prohlídek) Katedrální pokladnice je rozdělena do dvou podlaží. Podle inventáře z roku 1476 obsahovala původně 355 předmětů, při pozdějších úpravách byl její fond zredukován na nejvýznamnější kusy. Přízemí: Do roku 1902 sloužilo jako sakristie. K vidění jsou zde zbytky polychromovaných soch z 15. století a také kuriozita v podobě historické skříně na paruky. Patro: Od počátku sloužilo jako vlastní pokladnice. Nachází se zde monumentální skříň ze 13. století, o které se dlouho soudilo, že sloužila k uchovávání relikvií, ale ve středověku fungovala jako trezor na cennosti. Mezi nejvzácnější exponáty patří: Kasule svatého Regnoberta (12.–13. století). Slonovinová skříňka (11. století): Předmět arabského původu určený k uchovávání zmíněné kasule. Skříňka má podlouhlý tvar, stojí na čtyřech nožkách a je zdobena kováním z niello (černěného) a zlaceného stříbra s reliéfní ražbou. Výzdobu tvoří květinové motivy, rozviliny, pávi a další ptáci. Skříňka nese nápis v kúfském písmu. V pokladnici se dále nachází: Železné skládací křeslo (14. století): Vzácný příklad středověkého kovového nábytku, který sloužil jako biskupská katedra. Monumentální truhla (13. století): Velký dřevěný kufr, který po staletí sloužil k bezpečnému uchovávání a skladování slavné Tapisérie z Bayeux (tradičně připisované královně Matyldě). Kaple svaté Kateřiny a všech svatých Jediné okno této kaple obsahuje šest vzácných středověkých vitrážových figur. Kaple svatého Jana Křtitele Nacházejí se zde restaurované malby zobrazující svatého Lubina (biskupa z Chartres v 6. století) a svatou Jenovéfu, patronku Paříže. V kapli je uložena relikvie svaté Terezie z Lisieux, která katedrálu navštívila v roce 1887, aby požádala biskupa Flaviena Hugonina o povolení ke vstupu do karmelitánského kláštera. Kaple svatého Pantaleona a svatého Antonína Před rokem 1562 katedrála uchovávala ostatky obou těchto světců. Kaple obsahuje malby ze 17. století (sv. Pantaleon) a z roku 1862 (sv. Josef) od místního malíře Pancheta, zvaného Bellerose. Vitráže z roku 1887, zobrazující svatého Josefa a dva anděly, vytvořil Eugène Oudinot na památku generála Gustava Antoina Conseils du Mesnil. V kapli je vystaven relikviář blahoslavené Marie-Catherine de Saint-Augustin (rozené Catherine de Longpré, 1632–1668), normanské řeholnice, která zasvětila svůj život charitativní činnosti v Kanadě. Kaple Panny Marie (Notre-Dame) Zde se nacházejí náhrobky tří biskupů: Charlese Didiota (1856–1866), Flaviena Hugonina (1867–1898) a Thomase Lemonniera (1906–1927). „Archeologické“ vitráže jsou dílem pařížského mistra sklenáře Étienna Thévenota a místního malíře Louise Mazueta (1901). Zobrazují tajemství růžence, Ježíšův rodokmen, loretánské litanie a znak papeže Lva XIII. Kaple svatého Eligia a svatého Roberta Obsahuje malby ze 17. století (sv. Eligius a sv. Robert z Molesme, zakladatel kláštera Cîteaux) a novogotické napodobeniny (pastiche) zachycující scény ze života svatého Eligia jako řemeslníka a biskupa. Kaple svatého Michaela a svatého Blažeje Uchovává starobylé malby: umučení svatého Blažeje (14. století) a Navštívení Panny Marie (15. století). Další malby z počátku 20. století jsou zasvěceny svatému Michaelovi. Vitráž od Thévenota a Mazueta (1901) a socha archanděla z téže doby připomínají jeho legendu. Kaple svatých Neviňátek (Saints Innocents) Kapli zdobí moderní vitráž z ateliéru Mayel v Honfleuru, kterou darovalo sdružení D-Day Normandy Fellowship. Vitráž slavnostně odhalila britská královna matka dne 6. června 1989 u příležitosti výročí vylodění v Normandii. Kaple svatého Ondřeje a svatého Leona V této kapli je umístěna socha svaté Cecilie s malou varhanní skříní (pozitiv) ze 17. století. Kaple Neposkvrněného početí Tento prostor dříve sloužil jako sakristie gotické katedrály. V roce 1462 byl přeměněn na kapli zasvěcenou Neposkvrněnému početí Panny Marie, a to díky velkorysosti dvou italských humanistů – bratří Rolanda a Antoina de Talentis. Tito kanovníci přišli do Bayeux v doprovodu biskupa Zanona de Castiglione (1432–1459). Dnes kaple slouží jako kaple Nejsvětější svátosti (Saint-Sacrement). Krypta Krypta pochází z 11. století, tedy z doby výstavby první katedrály. Masivní pilíře jsou osazeny hlavicemi s motivem akantových listů. V kryptě jsou uloženy také dvě figurální hlavice z 11. století, které byly objeveny během restaurátorských prací. Během výstavby gotického chóru ve 13. století byla románská krypta zazděna a na století upadla v zapomnění. Znovuobjevena a otevřena byla až v roce 1412 při pohřbu bayeuxského biskupa Jeana de Boissey. Na jižní straně bylo tehdy proraženo velké okno, pod nímž se dochoval podstavec jeho náhrobku s epitafem. Vnitřní výzdoba, jako jsou fresky s hrajícími anděly nad hlavicemi pilířů, pochází z 15. století, patrně krátce po znovuotevření krypty. U severní stěny se nachází hrobový výklenek s poškozeným náhrobkem (gisant) bez hlavy, který patří Gervaisovi de Larchamp, kanovníkovi z Goupillères († 1405). Pohřby a nálezy V roce 2018 byl během prací na instalaci zdvihací plošiny pro zajištění bezbariérového přístupu do katedrály objeven středověký sarkofág. Nález učinili pracovníci Regionálního ředitelství pro kulturní záležitosti (DRAC) v Normandii. Tento sarkofág je v současné době uložen v přízemí katedrální pokladnice (Trésoru) Varhany Katedrála v Bayeux disponuje dvěma významnými nástroji, které jsou oba chráněny jako historické památky (monument historique). Hlavní varhany (na kruchtě) Varhanní skříň (buffet) byla v letech 1845–1848 přestavěna a rozšířena truhlářem Le Bretonem z Caen pro nástroj Johna Abbeyho. Při stavbě byly využity prvky původní skříně z roku 1597, kterou zhotovil Jacques Lefèbvre pro varhany Jeana d'Argillièrese. Zásadní modernizaci provedl v roce 1862 Aristide Cavaillé-Coll. Jeho nástroj, restaurovaný v letech 1996–1998 firmou Renaud-Ménoret, slouží v katedrále dodnes. Varhanní skříň je památkově chráněna od roku 1975 a samotný stroj (instrument) od roku 1973. Technické parametry: Rozsah: 3 manuály po 54 tónech, pedál 30 tónů. Počet píšťal: Přibližně 2 550. Chórové varhany Tyto varhany postavil Aristide Cavaillé-Coll v roce 1861. Novorenesanční varhanní skříň navrhl Michel Liénard tak, aby ladila s řezbou chórových lavic. Celý nástroj (skříň i stroj) je od roku 1998 klasifikován jako historická památka. Zvony a zvonohra Katedrála v Bayeux disponuje od června 2014 celkem sedmnácti zvony. Soubor zahrnuje historické kusy i moderní přírůstky. Než byla v roce 1858 roztavena původní „Trémonde“, přečkaly období Velké francouzské revoluce pouze dva zvony: Cécile (zvaný též Le Timbre) z roku 1727 a právě Trémonde. Ostatní byly zkonfiskovány pro výrobu děl. Cécile byla ušetřena, protože sloužila k ohlašování poplachu (toksát), a Trémonde k odbíjení času. Dnes je Cécile jediným funkčním historickým zvonem z období Ancien Régime. Hlavní zvony (Bourdony) V severní věži jsou zavěšeny dva největší zvony katedrály: Sophie-Françoise: Váží 4 tuny (ladění la2), odlit v roce 1858. Jeanne-Frédérique: Váží 2,8 tuny (ladění si2), odlit v roce 1858. Zvony v jižní věži Zde se nacházejí mj. dva zvony nesoucí jméno Marie: Malá Marie (Petite Marie): Váží cca 650 kg (ladění sol#3), odlit v roce 1819 (J.-B. Dubosq). Velká Marie (Grosse Marie): Váží cca 1 800 kg (ladění do#3), odlit v roce 1858 v dílně Cornille-Havard. Nové zvony míru (2014) U příležitosti 70. výročí vylodění v Normandii byly v únoru 2014 ve Villedieu-les-Poêles odlity dva nové zvony: Thérèse-Bénédicte: Zvaný „Zvon míru a svobody“. Je zasvěcen památce německé filozofky a řeholnice Edith Steinové (sestra Terezie Benedikta od Kříže). Zvon požehnal 6. června 2014 kardinál André Vingt-Trois za účasti britského tehdejšího prince z Walesu a premiéra Manuela Vallse. Poprvé se rozezněl 14. června 1944 při příležitosti výročí projevu generála de Gaulla. Rose-Françoise: Váží 518 kg. Je věnován památce Rosy Steinové (sestry Edith) a kněze Franze Stocka. Zvon připomíná anonymní dárce a oběti koncentračních táborů. Oba nové zvony zdobí reliéfy od umělce Yanneca Tomady. Biskupský areál v Bayeux Původní biskupský palác, který se nacházel severně od katedrály, byl během Velké francouzské revoluce zkonfiskován a přeměněn na radnici (hôtel-de-ville). Tehdejší ústavní biskup Claude Fauchet proto zakoupil Děkanský palác, situovaný jižně od chrámu. Tento objekt později zdědil jeho bratr, od něhož jej odkoupil biskup Charles Brault. Budova se tak stala novým sídlem bayeuxské diecéze a po roce 1855 spojené diecéze Bayeux-Lisieux. Po přijetí zákona o odluce církve od státu (1905) musel biskup svou rezidenci znovu opustit. V současné době sídlí biskupství na adrese 1 rue Le Forestier. Literatura Jérôme Beaunay, Cloches, horloges et carillons de la cathédrale Notre-Dame de Bayeux, Cormelles-le-Royal, Éditions Management et Société, 2012, 64 s. (ISBN 978-2-84769-422-2). Jean-Claude Boulanger (dir.), Bayeux : Joyau du gothique normand, Strasbourg, La Nuée Bleue / Éditions du Quotidien, coll. « La grâce d'une cathédrale », 2016, 479 s. (ISBN 978-2-8099-1432-0). Frédéric Épaud, Les charpentes de la cathédrale Notre-Dame de Bayeux, Caen, CRAHM, 2007 (ISBN 978-2-902685-42-4). E. Flachat (dir.), Cathédrale de Bayeux : reprise en sous-œuvre de la tour centrale par MM. H. de Dion et L. Lasvignes, Paris, éd. A. Morel et Cie, 1861 Abbé Jacques Laffetay, Mémoire sur les fondations, les obits et les sépultures de la cathédrale de Bayeux, Bayeux, Typographie St.-Ange Duvant, 1853 Aurélien Marie, L'affaire du sauvetage de la tour centrale de la cathédrale de Bayeux sous le Second Empire (mémoire de Master 2), Université de Caen, 2016, 169 s. François Neveux et Claire Ruelle, La cathédrale Notre-Dame de Bayeux, Bayeux, Orep éditions, 2007, 33 s. (ISBN 978-2-915762-49-5). François Neveux, Les orgues de la cathédrale de Bayeux, Inventaire général du patrimoine culturel, coll. « Lieux-dits », 2014, 48 s. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Cathédrale Notre-Dame de Bayeux na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Katedrála Notre-Dame v Bayeux na Wikimedia Commons