NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Russische Kirche (Baden-Baden)

Die Russische Kirche zur Verklärung des Herrn ist eine russisch-orthodoxe Kirche in Baden-Baden. Sie liegt an der Lichtentaler Straße, zwischen Bertholdplatz und Tunneleinfahrt und besitzt einen vergoldeten Zwiebelturm. Damit die russische Kolonie in Baden-Baden ihre Gottesdienste nicht mehr in Privaträumen abhalten musste, begannen um 1855 russische Adelige Spenden für die Kirche zu sammeln. 1880 setzte die Großherzogin Maria Maximilianowna (eine geborene Fürstin Romanowski-Leuchtenberg und Enkelin des Zaren Nikolaus I.) diese Bestrebungen fort. Die Stadt schenkte der russischen Gemeinde ein Grundstück und ließ 1881/82 die Kirche nach den Plänen des Sankt Petersburger Architekten Iwan Strom im nordrussischen Stil bauen. Am 28. Oktober 1882 wurde der auf dem Grundriss eines griechischen Kreuzes errichtete dreischiffige Sandsteinbau im Beisein einer Vielzahl geistlicher und weltlicher Würdenträger feierlich eingeweiht. Das Mosaik über dem Portal und der prächtig ausgestattete Innenraum stammen vom russischen „Malerfürsten“ Grigor Gagarin. Unter dem Altarraum befindet sich in einer Krypta der Sarkophag von Maria Maximilianowna. Sie wurde in Baden-Baden nach ihrer Hochzeit mit Prinz Wilhelm von Baden nur „Prinzessin Wilhelm“ genannt. Auch eine weitere Förderin der Kirche liegt dort begraben, die Fürstin Tatjana Gagarin. Nach langem Streit um die Besitzrechte an der Kirche gehört sie heute der Russisch-orthodoxen Kirche im Ausland, die regelmäßig ihre Gottesdienste für alle Glaubensangehörigen Nordbadens hier abhält. Daneben besteht in Baden-Baden eine Gemeinde der Berliner Diözese der Russischen Orthodoxen Kirche (Moskauer Patriarchat) mit einem anderen Gottesdienstort. Weblinks Russisch-Orthodoxe Kirche in Baden-Baden Russen in Baden-Baden Einzelnachweise
Église russe de Baden-Baden

L'église de la Transfiguration-du-Seigneur est une église russe orthodoxe située à Baden-Baden dans le Bade-Wurtemberg. Histoire La colonie aristocratique russe qui passait ses villégiatures à Baden-Baden suivait les offices dans des maisons privées et décida en 1855 de réunir des fonds pour la construction d'une église. La princesse de Bade, née duchesse Marie Maximilianovna de Leuchtenberg, (petite-fille de l'empereur Nicolas Ier de Russie) prit la tête du comité en 1880 et la ville donna un terrain l'année suivante. L'architecte pétersbourgeois Ivan Strom fut à l'origine du projet, inspiré des églises de Russie septentrionale. La première pierre fut bénite, avec de la terre de Russie, et l'église consacrée le 28 octobre 1882. La mosaïque au-dessus de l'entrée est l'œuvre du prince Grigor Gagarine. La crypte abrite le sarcophage de la princesse Marie Maximilianovna de Leuchtenberg (1841-1914). La princesse Tatiana Gagarine est inhumée à proximité. La paroisse appartient à l'Église orthodoxe russe hors frontières qui a retrouvé l'unité canonique avec le Patriarcat de Moscou en 2007. Voir aussi Église Saint-Nicolas, église russe-orthodoxe de Stuttgart. Liens externes Site officiel Portail du Bade-Wurtemberg Portail de l’architecture chrétienne Portail du christianisme orthodoxe
Cerkiew Przemienienia Pańskiego w Baden-Baden

Cerkiew Przemienienia Pańskiego – parafialna prawosławna cerkiew w Baden-Baden, wzniesiona w 1882. Historia W Baden-Baden w XIX wieku powstała silna społeczność rosyjska, która od 1855 uczestniczyła w nabożeństwach prawosławnych odprawianych w prywatnych domach. W 1880 dzięki wsparciu księżnej Leuchtenbergu Marii Maksymilianowny (wnuczki cara Mikołaja I) i przekazaniu działki budowlanej przez władze miejskie była możliwa budowa wolnostojącej cerkwi. Jej projekt wykonał architekt petersburski Iwan Strom, utrzymując budynek w stylu staroruskim. Dekorację zewnętrzną budynku i mozaiki wykonał Grigorij Gagarin. 28 października 1882 miało miejsce uroczyste poświęcenie obiektu. Cerkiew w Baden-Baden była przedmiotem sporu między Rosyjskim Kościołem Prawosławnym a Rosyjskim Kościołem Prawosławnym poza granicami Rosji, obecnie nadal jest administrowana przez ten drugi. Architektura Cerkiew wzniesiona jest na planie kwadratu z wysuniętym przedsionkiem. Stylowo przypomina cerkwie budowane w XI–XIII wieku w okolicach Jarosławia i Rostowa. Nad wejściem do budynku, otoczonym portalem z dwiema kolumnami i motywem oślego grzbietu znajduje się ikona Przemienienia Pańskiego w ozdobnym obramowaniu. Powyżej poziomu dachu budynku położony jest rząd oślich grzbietów. Cerkiew wieńczy pojedyncza złocona cebulasta kopuła z krzyżem prawosławnym. Bibliografia Archiwalny serwis Russen in Baden-Baden. russen-in-baden-baden.de. [zarchiwizowane z tego adresu (2011-08-25)].
Karlsburg (Schloss)

Die Karlsburg ist ein Schloss im Karlsruher Stadtteil Durlach, das den Markgrafen von Baden-Durlach von der Mitte des 16. bis ins frühe 18. Jahrhundert als Residenz diente. Geschichte Warum Markgraf Karl II., bis dahin in Pforzheim residierend, 1563 mit den Durlachern verhandelte und was Durlach ihm dabei bot, ist nicht bekannt. Er entschied sich, ab 1563 ein dort bestehendes Jagdschloss seines Vaters Markgraf Ernst, welches wiederum auf eine vermutete Wasserburg oder Tiefburg aufbaute, zu einem Schloss zu erweitern und seine Residenz 1565 dorthin zu verlegen. Aus dieser ersten Phase des Residenzschlosses ist nur noch der Prinzessenbau – mehrmals renoviert – erhalten. Seine Nachfolger vergrößerten Schloss und Schlossanlage, bis französische Truppen die Stadt und Schloss während des Pfälzischen Erbfolgekriegs im August 1689 niederbrannten. Erst im Winter 1698/1699 wurde nach Rückkehr von Markgraf Friedrich Magnus aus dem Exil in Basel mit dem Wiederaufbau begonnen. Überdimensioniert geplant und in einer Zeit der völligen Armut und Zerstörung kam es zu Streitigkeiten mit den Durlacher Bürgern, die teilweise die erforderlichen Frondienste verweigerten. 1701 wurden wahrscheinlich vor allem aufgrund neuer Kriegslasten infolge des Spanischen Erbfolgekrieges (1701–1714) die äußeren Arbeiten, etwa 1703 schließlich auch der Innenausbau am neuen Schloss eingestellt, nachdem erst zwei Schlossflügel fertiggestellt und von der Markgrafen-Familie bezogen worden waren. Sein Sohn und Nachfolger Markgraf Karl Wilhelm entschloss sich 1715, seine Residenz außerhalb von Durlach durch einen kompletten Neubau eines Schlosses zu verlegen – was zugleich die Gründung der Stadt Karlsruhe bedeutete. Der Hof zog 1718 in das neue Schloss um. Lediglich die Markgräfin blieb in Durlach bis zu ihrem Tod 1743. Die Karlsburg entwickelte sich danach von der Altresidenz zum Verwaltungs- und Ämtersitz und diente zwischenzeitlich als Kaserne. Seit 1924 ist dort das Pfinzgaumuseum untergebracht. 1964 wurde ein Flügel abgerissen, um für die Schlossschule Durlach Platz zu schaffen. Das Schloss wurde von 1973 bis 1988 aufwändig renoviert. Heute beheimatet die Karlsburg unter anderem das Durlacher Standesamt, das Pfinzgaumuseum, das Karpatendeutsche Museum, Schulräume für die Volkshochschule und das Markgrafen-Gymnasium, den historischen Festsaal und die Durlacher Bibliothek. Literatur Hans Rott: Kunst und Künstler am Baden-Durlacher Hof bis zur Gründung Karlsruhes. C.F. Müllersche Hofbuchhandlung, Karlsruhe 1917. Hermann Eris Busse (Hrsg.): Der Enz- und Pfinzgau. G. Braun, Karlsruhe 1925. Martin Bachmann: Die Karlsburg. Spuren der Residenzanlage im Durlacher Stadtgefüge. Institut für Baugeschichte, Karlsruhe 2000. Panoramabilder Karlsburg, Durlach - 360 Degree View with WikiCommons equirectangular Image Weblinks Pfinzgaumuseum Geschichte der Karlsburg Einzelnachweise
Karlsburg Castle

Karlsburg Castle in the Durlach district of Karlsruhe characterizes the history of the Baden since 1563. Only the Prinzessinnenbau ("Princesses' wing") of the historical building still stands. Pforzheim was the residence of Margrave Charles II, until he decided in 1563 to move to Durlach. What, if anything, the citizens of Durlach offered him during the negotiations is unknown. Charles decided to extend the medieval Karlsburg Castle into a palace and make it his residence. His successors further extended the castle, until the city was occupied by French troops in 1689. The French burned down the city and the castle. In 1698, Margrave Frederick Magnus returned from exile in Basel and started rebuilding the castle. Frederick had grandiose plans, but no money and the margraviate had been devastated by the war. A dispute erupted with the citizens of Durlach, who refused to support the rebuilding effort. By 1703 two wings had been completed and the margrave had moved in, when the project was suspended indefinitely. Frederick's son and successor, Margrave Charles III William, decided in 1715 to end the discussion and relocate his residence to a new palace outside Durlach. He founded the city of Karlsruhe, centered on his new palace. Charles and his court moved into the new palace in 1718. His wife, however, chose to remain in Durlach until her death in 1743. The Karlsburg was later used as an administrative office and even as a barracks. The Pfinzgau Museum has been housed in the castle since 1924. In 1964, a wing was demolished to make room for the Castle School at Durlach. The castle was extensively renovated from 1973 to 1988. Today, it houses the registry office, the Pfinzgau Museum, the Carpathian-German Museum, classrooms for adult education and the Margrave School, the historic banquet hall and the Durlach city library. Panorama Images Karlsburg, Durlach - 360 Degree View with WikiCommons equirectangular Image External links Pfinzgau Museum
Karlsburg (Karlsruhe)

Karlsburg es un palacio y un conjunto defensivo en Durlach (Karlsruhe), residencia de los margraves de Baden-Durlach entre 1565 y 1771. En la literatura en español y otras lenguas también consta como «castillo de Karlsburg». Descripción Se desconoce el motivo por el que el margrave Carlos II de Baden-Durlach, que residía en Pforzheim, decidió en 1563 ampliar el pabellón de caza de su padre, el margrave Ernesto de Baden, convirtiéndolo en un palacio con foso y trasladar su residencia allí en 1565.​​ Sus sucesores ampliaron el palacio hasta que las tropas francesas lo incendiaron en agosto de 1689. En el invierno de 1698/1699, al regresar del exilio desde Basilea, el margrave Federico VII Magno comenzó a reconstruirlo. Planeado de gran tamaño y en un momento de absoluta pobreza y destrucción, originó un enfrentamiento con los ciudadanos de Durlach, agravado con las nuevas cargas de guerra como consecuencias de la guerra de sucesión española (1701-1714).​ Su hijo y sucesor, el margrave Carlos Guillermo de Baden-Durlach, decidió trasladar en 1715 su residencia a las afueras de Durlach, para lo que mandó construir un nuevo palacio, germen de la ciudad de Karlsruhe, adonde la corte se trasladó en 1718. Solo la margravina se quedó en Durlach hasta su muerte en 1743. Posteriormente, el palacio de Karlsburg se utilizó como sede administrativa. En 1924, se instaló en él el museo de Pfinzgau. En 1964, se demolió un ala para acoger a una escuela (Schlossschule de Durlach). El palacio fue reformado entre 1973 a 1988. Actualmente alberga el Registro Civil de Durlach, el museo Pfinzgau, el museo Karpatendeutsche, aulas de la universidad popular, un instituto de secundaria, el histórico salón de baile y la biblioteca de Durlach. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Karlsburg. Pfinzgaumuseum Karlsburg, Durlach - 360 Degree View with WikiCommons equirectangular Image Referencias
Château de Karlsburg

Le château de Karlsburg est un château allemand édifié en 1563, à Durlach, aujourd'hui au centre de Karlsruhe. Voir aussi Château de Karlsburg (Poméranie-Occidentale) Karlsburg, Durlach - 360 Degree View with WikiCommons equirectangular Image Portail du Bade-Wurtemberg Portail des châteaux
Karlsburg (zamek)

Karlsburg – zamek w Durlach, obecnie dzielnicy Karlsruhe w Niemczech, w kraju związkowym Badenia-Wirtembergia, zbudowany w połowie XVI w., do pierwszej połowy XVIII w. służący jako rezydencja margrabiów Badenii-Durlach, przebudowany na początku XVIII w., obecnie służący m.in. celom muzealnym. Historia Zamek w tym miejscu, połączony z murami miejskimi Durlach, istniał już w XIII w. i został zniszczony w 1273 przez króla Niemiec Rudolfa I Habsburga. Zastąpiono go później zameczkiem myśliwskim. W 1563 rozpoczęto budowę w tym miejscu wieloskrzydłowego, renesansowego założenia zamkowego z ogrodem, które stało się siedzibą margrabiów Badenii-Durlach. Inicjatorem budowy był margrabia Karol II, który przeniósł się tu w 1565. On i jego następcy uczynili z zamku kwitnący ośrodek kultury i sztuki. W sierpniu 1689 miasto oraz zamek zostały spalone przez wojska francuskie w czasie wojny palatynackiej. Margrabiowie rozpoczęli odbudowę zamku w stylu barokowym, ta jednak nigdy nie została ukończona. Zatrzymało ją przeniesienie się dworu w 1718 do nowej siedziby w Karlsruhe. Karlsburg był potem używany jako siedziba żony margrabiego Karola III Wilhelma, Magdaleny, a następnie jako koszary. W 1924 na zamku umieszczono muzeum lokalnej historii (Pfinzgaumuseum), od 1964 jego właścicielem jest miasto, którego staraniem budynki odnowiono w latach 70. i 80. XX w. Stan obecny Z zamku do obecnych czasów pozostał jedynie renesansowy, XVI-wieczny budynek Prinzessinenbau (południowa wieża bramna) oraz wzniesione na początku XVIII w. jedno skrzydło zamkowe. Teren placu przed tym skrzydłem odpowiada dziedzińcowi XVI-wiecznego zamku. Budynki służą celom muzealnym i edukacyjnym, mają tu też siedzibę niektóre agendy samorządu miejskiego. Przypisy Linki zewnętrzne Pfinzgaumuseum. Stadt Karlsruhe. [dostęp 2020-04-14]. (niem.).
Castelo de Karlsburg

O Karlsburg (lit. "Burgo de Carlos") em Durlach, distrito de Karlsruhe, caracteriza a história da Marca de Bade desde 1563. De sua parte histórica inicial está preservado apenas o Prinzessinnenbau. O porquê do marquês Carlos II, até então com residência em Pforzheim, decidiu em 1563 negociar com os habitantes de Durlach, e o que Durlach lhe ofereceu, não é conhecido. Ele decidiu então ampliar o Tiefburg medieval existente em Durlach para seu castelo, onde estabeleceu sua residência. Seus sucessores ampliaram o castelo, até que a cidade e o castelo foram incendiados pelos franceses em 1689. Somente em 1698 o marquês Frederico VII de Baden-Durlach retornou do exílio em Basileia, começando então a reconstrução. Planejado com grandes dimensões e em um momento da pobreza absoluta e de destruição, houve atrito com os cidadãos de Durlach, que se recusaram a apoiar a reconstrução do castelo. Em 1703 as obras pararam definitivamente, depois de apenas duas alas do castelo estarem concluída e ocupadas pela família do marquês. Seu filho e sucessor marquês Carlos III Guilherme de Baden-Durlach decidiu em 1715 mover sua residência para fora de Durlach, construindo um castelo completamente novo, encerrando assim completamente as discussões - o que também significou a fundação da cidade de Karlsruhe. A corte mudou-se em 1718 para o novo castelo. Apenas a condessa Madalena Guilhermina de Württemberg permaneceu em Durlach, até sua morte em 1742. O Karlsburg foi ocupado depois por escritórios administrativos, e serviu como quartel algumas vezes. Desde 1924 o Museu Pfinzgau está alojado em suas dependências. Em 1964, uma ala foi demolida para dar espaço para o Castelo Escola de Durlach. O castelo foi completamente renovado de 1973 a 1988. Atualmente o castelo abriga, entre outros, o Cartório de Durlach, o Museu Pfinzgau, o Museu Cárpato-Alemão, salas de aula para a educação de adultos, o Ginásio do Marquês, o salão de baile histórico e a Biblioteca de Durlach. Panorama Images Karlsburg, Durlach - 360 Degree View with WikiCommons equirectangular Image Ligações externas Pfinzgaumuseum
Замок Карлсбург

Замок Карлсбург (нем. Schloss Karlsburg) — резиденция правителей Баденского дома в некогда городе Дурлахе, а ныне одном из районов города Карлсруэ в немецкой земле Баден-Вюртемберг. История Маркграф Карл II, резиденция которого находилась в Пфорцхайме, решил расширить существующую средневековую постройку в Дурлахе, превратив её в замок и перенести свою резиденцию туда. Его наследники расширяли замок, до тех пор пока французские войска, посланные французским королём Людовиком XIV во время войны за Пфальцское наследство не испепелили Дурлах и Карлсбург в 1689 году. Лишь 5 или 6 жилых домов города Дурлаха уцелели от огня, а от Карлсбурга сохранились только покои принцессы (нем. Prinzessenbau). В 1682 году в замке увидела свет Альбертина Фридерика — бабушка императрицы Екатерины II. Продолжающиеся разрушения и грабежи снова и снова разоряли беззащитных жителей Дурлаха в то время, до тех пор пока война не закончилась в 1697 году. Находившийся в изгнании в Базеле маркграф Фридрих VII возвратился в 1698 году и в первой половине 1699 года начал восстановление замка Карлсбург. Грандиозные планы по восстановлению замка, планируемые в период полной послевоенной нищеты и других последствий военных разрушений привели к спорам с горожанами, которые отказывали в поддержке. В 1703 году работа была наконец остановлена, лишь после того, как 2 замковых крыла были закончены и заняты семьей маркграфа. Сын и наследник маркграфа Карл III Вильгельм решил в 1715 году перенести свою резиденцию из Дурлаха в новый дворец, основав город Карлсруэ и положив конец спорам об этом со своей женой Магдаленой Вильгельминой и горожанами Дурлаха. Двор в 1718 году переехал в новый дворец Карлсруэ. Лишь маркграфиня оставалась в Карлсбурге до самой смерти в 1743 году. Даже в конце XVIII века маркграфы регулярно выезжали со всем двором в Дурлах. Вот как об этом рассказывает русский путешественник того времени, приехавший на переговоры о замужестве Луизы Баденской с цесаревичем Александром Павловичем: На другой день принц Фредерик пригласил нас к себе на обед в Дурлах. Аллея, ведущая из Карлсруэ к сему замку, считается единственною в Европе: дорога на расстоянии 2 1/2 немецких миль, или 18 верст наших, обсажена по обеим сторонам в два ряда вековечными, величественными пирамидальными тополями. Француз затеял играть шарады на театре, сделанном на воздухе; кулисы оного были из стриженных шпалер, и день кончился маленькими играми. Мне случилось хоронить папу с принцессою Луизою; я ничего не видывал прелестнее и воздушнее её талии, ловкости и приятности в манерах. Музеи Сегодня в помещениях замка размещены: Музей Пфинцгау (нем. Pfinzgaumuseum) — история независимого маркграфства Дурлах и резиденции маркграфов Бадена, развитие сельского хозяйства, торговли и индустрии. Карпатский музей (нем. Karpatenmuseum) — история, культура, обычаи и традиции немцев в Словакии и соседних с ней территорий Примечания Ссылки Из истории замка Карлсбург (нем.)
Замок Карлсбург

Замок Карлсбург (нім. Schloss Karlsburg) — резиденція правителів Баденської династії в колишньому місті Дурлах, а нині одному з районів міста Карлсруе в німецькій землі Баден-Вюртемберг. Історія Маркграф Карл II, резиденція якого перебувала у Пфорцгаймі, вирішив розширити існуючу середньовічну споруду в Дурлахі, перетворивши її на замок і перенести туди свою резиденцію. Його спадкоємці розширювали замок, допоки французькі війська, послані французьким королем Людовиком XIV під час війни за Пфальцьку спадщину не спопелили Дурлах і Карлсбург в 1689 році. Лише 5 чи 6 житлових будинків міста Дурлаха вціліли від вогню, а від Карлсбурга збереглися лише покої принцеси. Руїна і грабежі знову і знову розоряли беззахисних жителів Дурлаха в той час, допоки війна не закінчилася в 1697 році. Маркграф Фрідріх VII, що знаходився у вигнанні в Базелі, повернувся в 1698 році й в першій половині 1699 року почав відновлення замку Карлсбург. Грандіозні плани відновлення замку, заплановані в період повної повоєнної бідності та інших наслідків військових руйнувань, призвели до суперечок з городянами, які відмовляли у підтримці. У 1703 році робота була нарешті зупинена, лише після того, як 2 замкові крила були закінчені та зайняті сім'єю маркграфа. Син і спадкоємець маркграфа Карл III Вільгельм вирішив в 1715 році перенести свою резиденцію з Дурлаха до нового палацу, заснувавши місто Карлсруе і поклавши край суперечкам про це зі своєю дружиною Магдаленою Вільгельміною та городянами Дурлаха. Двір у 1718 році переїхав до нового палацу Карлсруе. Лише маркграфиня залишалася в Карлсбурзі до смерті 1743 року. Музеї Сьогодні у приміщеннях замку розміщено: Музей Пфінцгау (нім. Pfinzgaumuseum) — історія незалежного маркграфства Дурлах та резиденції маркграфів Бадена, розвиток сільського господарства, торгівлі та індустрії. Карпатський музей (нім. Karpatenmuseum) — історія, культура, звичаї та традиції німців у Словаччині та сусідніх з нею територій Примітки Література Hans Rott: Kunst und Künstler am Baden-Durlacher Hof bis zur Gründung Karlsruhes. C.F. Müllersche Hofbuchhandlung, Karlsruhe 1917. Hermann Eris Busse (Hrsg.): Der Enz- und Pfinzgau. G. Braun, Karlsruhe 1925. Martin Bachmann: Die Karlsburg. Spuren der Residenzanlage im Durlacher Stadtgefüge. Institut für Baugeschichte, Karlsruhe 2000.
Regionalverband Hochrhein-Bodensee

Der Regionalverband Hochrhein-Bodensee ist einer von zwölf Regionalverbänden in Baden-Württemberg, von denen zwei auch über die Landesgrenzen Baden-Württembergs hinaus zuständig sind. Die Geschäftsstelle des Regionalverbandes befindet sich in Waldshut-Tiengen. Er umfasst die Landkreise Lörrach, Waldshut und Konstanz. Regionalplanung Als Träger der Regionalplanung in der Region wurde zum 1. Januar 1973 der Regionalverband Hochrhein-Bodensee als Körperschaft des öffentlichen Rechts eingerichtet. Die Verbandsversammlung des Regionalverbands Hochrhein-Bodensee konstituierte sich erstmals am 22. November 1973. Bevölkerungsentwicklung Die Einwohnerzahlen sind Volkszählungsergebnisse (¹) oder amtliche Fortschreibungen des Statistischen Landesamts Baden-Württemberg (nur Hauptwohnsitze). Raumplanung In der Region Hochrhein-Bodensee bestehen die Oberzentren Konstanz und (als Doppelzentrum) Lörrach/Weil am Rhein. Es existieren die folgenden Mittelbereiche, deren Abgrenzung in den Artikeln zu den jeweiligen Städten zu finden ist: Bad Säckingen Konstanz Lörrach/Weil Radolfzell Rheinfelden Schopfheim Singen Stockach Waldshut-Tiengen Dabei wurde die Grenze zwischen den Mittelbereichen Lörrach/Weil und Müllheim (Verband Region Südlicher Oberrhein) im Bereich der Gemeinden Bad Bellingen und Schliengen offen gelassen. Flächenaufteilung Nach Daten des Statistischen Landesamtes, Stand 2015. Verbandsvorsitzende 1973–1980: Werner Dierks 1980–2009: Bernhard Wütz, Landrat des Kreises Waldshut 2009–2014: Tilman Bollacher, Landrat des Kreises Waldshut 2014–2019: Marion Dammann, Landrätin des Landkreises Lörrach seit 2019: Martin Kistler, Landrat des Landkreises Waldshut Verbandsdirektoren 1973–1989: Theo Zengerling 1989–2003: Franz Schwendemann 2003–2021: Karl Heinz Hoffmann-Bohner seit 2021: Sebastian Wilske Weblinks Regionalverband Hochrhein-Bodensee Einzelnachweise
Region Hochrhein-Bodensee

Region Hochrhein-Bodensee – region w Niemczech, w kraju związkowym Badenia-Wirtembergia, w rejencji Fryburg. Siedzibą regionu jest miasto Waldshut-Tiengen. Podział administracyjny W skład regionu Hochrhein-Bodensee wchodzą: trzy powiaty ziemskie(Landkreis) Powiaty ziemskie: Zobacz też Bodensee Przypisy Bibliografia Statistisches Landesamt Baden-Württemberg, Stuttgart