NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Kollwitzstraße 16 (Esslingen)

Das Wohnhaus Kollwitzstraße 16 in Esslingen am Neckar ist eine historistische ehemalige Fabrikantenvilla. Geschichte und Beschreibung Die Villa wurde im Jahr 1903 für den Fabrikanten Josef Leinen gebaut. Leinen beauftragte mit Hermann Falch denselben Architekten, der zwei Jahre später auch das Fabrikgebäude des Unternehmens Boley & Leinen planen sollte. Die Villa weist neogotische Bauelemente und Zitate der Burgenarchitektur auf. So besitzt sie einen Staffelgiebel, Vorhangbogenfenster und am Altan des Standerkers auch Zinnen. An der Südostecke auf der Rückseite der Villa befindet sich eine Fachwerkveranda mit bunten Jugendstilfenstern mit Blumenmotiven. Original erhalten sind bauplastische Elemente wie eine Eulenfigur unter dem Erker, das Blendmaßwerk in den Treppengiebeln und das geschnitzte Türblatt, das mit Drachenköpfen verziert ist. Literatur Andrea Steudle u. a.: Stadt Esslingen am Neckar. (= Denkmaltopographie Bundesrepublik Deutschland, Kulturdenkmale in Baden-Württemberg, Band 1.2.1.) Ostfildern 2009, ISBN 978-3-7995-0834-6, S. 156.
Spetzgarter Tobel

Das Gebiet Spetzgarter Tobel ist ein Naturschutzgebiet (NSG-Nummer 4.055) im Nordwesten der Stadt Überlingen. Ausgewiesen wurde es in der Republik Baden am 29. Oktober 1938 durch den Minister des Kultus, des Unterrichts und der Justiz. Lage Das rund 12,5 Hektar große Naturschutzgebiet Spetzgarter Tobel gehört naturräumlich zum Bodenseebecken. Es liegt nördlich der Bundesstraße 31, zwischen den Überlinger Ortsteilen Goldbach im Süden, Spetzgart im Nordwesten und Aufkirch im Osten auf einer Höhe von 427 bis 520 m ü. NN. Schutzzweck Wesentlicher Schutzzweck ist die Erhaltung und Aufwertung der durch den Killbach bis zu 65 Meter tief eingeschnittenen Erosionsschlucht (Tobel) in der „Sipplinger Molasselandschaft“ des Überlinger Gebiets. Besonderer Schutz gilt sowohl dem vorhandenen Orchideen-Buchenwald, dem Bacheschenwald als auch dem Vorkommen alpiner Pflanzenarten. Flora Aus der schützenswerten Flora sind innerhalb der Farngesellschaften, Eschen-, Bergulmen- und Bergahornbeständen folgende Pflanzenarten zu nennen: der Bärlauch (Allium ursinum), eine Art aus der Gattung Lauch in der Familie der Lauchgewächse das Maiglöckchen (Convallaria majalis), die heute einzige Pflanzenart der Gattung Convallaria in der Familie der Mäusedorngewächse die Strauchkronwicke (Hippocrepis emerus), eine Art der Gattung Hippocrepis in der Familie der Hülsenfrüchtler der Wald-Geißbart (Aruncus dioicus), eine Pflanzenart aus der Unterfamilie der Spiraeoideae innerhalb der Familie der Rosengewächse Siehe auch Naturschutzgebiet (Deutschland) Liste der Schutzgebiete im Bodenseekreis Liste der Geotope im Bodenseekreis Literatur Regierungspräsidium Tübingen, Referat für Naturschutz und Landschaftspflege (Hrsg.): Naturschutzgebiete im Regierungsbezirk Tübingen. 2. überarbeitete und ergänzte Auflage. Thorbecke, Ostfildern 2006, ISBN 3-7995-5175-1, S. 297–298. Weblinks Steckbrief des Naturschutzgebietes Spetzgarter Tobel im Schutzgebietsverzeichnis der Landesanstalt für Umwelt Baden-Württemberg Anmerkungen
Spetzgarter Tobel

The Spetzgarter Tobel is a ravine and Nature Reserve (NSG-Number 4.055) located in the northwest of Überlingen, Germany. Area The preserve has an area of about 12.5 Hectares, and is part of the Lake Constance Basin. It is to the north of Bundesstraße 31, between the neighborhood of Goldbach to the south, Spetzgart to the Northwest, and Aufkirch to the East. It spans from an elevation of 427 m (1,401 ft) to an elevation of 520 m (1,710 ft). The preserve has 2 main trails - both starting from Spetzgart Castle- One leads to the Aufkircherstraße, and the other leads to the neighborhood of Goldbach. Protection The main purpose of the nature reserve is to protect the erosion ravine, through which a year-round creek named Killbach flows. The creek cuts up to 65 m (213 ft) deep into the gorge, through the "Sipplinger Molasse" and sandstone of the Überlingen area, and flows into the Überlinger Arm of Lake Constance. A special protection applies to the existing orchid-beech forest, the ash forest, and other alpine plant species. Flora From the protected flora, along with the fern communities, European ash, wych elm, and sycamore maple populations, the following plant species are to be mentioned: Wild garlic (Allium ursinum), a species in the genus Allium in the subfamily Allioideae Lily of the valley (Convallaria majalis), currently one of three species in the genus Convallaria in the subfamily Convallarioideae The shrub crown vetch (Hippocrepis emerus), a species in the genus Hippocrepis in the family Fabaceae Goat's beard (Aruncus dioicus), a plant species from the subfamily Spiraeoideae within the family Rosaceae See also Naturschutzgebiet (Germany) List of canyons References External links Weblink der Landesanstalt für Umwelt, Messungen und Naturschutz Baden-Württemberg (LUBW)
Kongresshalle Böblingen

Die Kongresshalle Böblingen ist ein Veranstaltungszentrum, das 1969 eröffnet wurde. Betrieben wird die Halle von der Congress Center Böblingen / Sindelfingen GmbH (kurz: CCBS), einer Gesellschaft, deren Gesellschafter die Städte Böblingen und Sindelfingen sind und die zugleich die Stadthalle Sindelfingen betreibt. Die Kongresshalle wird wegen des Kurzzeichens der ehem. Betreibergesellschaft CongressCentrum Böblingen GmbH auch als „CCB“ bezeichnet. Sie besitzt drei verschieden große Veranstaltungsräume, die jeweils über ein eigenes Foyer verfügen und unabhängig voneinander nutzbar sind. In den 1990er Jahren wurden im Rahmen eines größeren Umbaus im Restaurantbereich acht als „Salons“ bezeichnete Tagungsräume geschaffen, die fast alle nach den Partnerstädten der Stadt benannt sind. Eine Asbestsanierung / Modernisierung im Bereich Württemberg-Saal erfolgte im Jahr 1997. Eine Asbestsanierung / Modernisierung im Bereich Europa-Saal erfolgte in den Jahren 1999 und 2000. Veranstaltungsräume: Europa-Saal (ehem. „großer Saal“) Württemberg-Saal (ehem. „kleiner Saal“) Schwarzwald-Saal (ehem. „Übungsraum“) Foyers der Veranstaltungsräume: Foyer Europa-Saal (ehem. „Neckarland-Saal“, davor „Foyer großer Saal“) Foyer Württemberg-Saal (ehem. „Foyer kleiner Saal“) Foyer Schwarzwald-Saal Tagungsräume (am unteren See): Bergama Glenrothes Alba Krems Sömmerda Tagungsräume (auf Restaurantebene): Pontoise Geleen Lufthansa Weblinks Website der Betreibergesellschaft
Konkordienkirche w Mannheimie

Konkordienkirche, znany również jako Citykirche Konkordien – protestancka świątynia znajdująca się w niemieckim mieście Mannheim, w kraju związkowym Badenia-Wirtembergia. Historia Kościół wzniesiono w 1685 dla francuskich i niemieckich kalwinistów, konieczność odprawiania nabożeństw w dwóch językach skutkowała nietypowym kształtem budowli – były to właściwie dwa kościoły złączone wieżą. Forma budynku stanowiła inspirację dla projektantów pobliskiego ratusza, który właśnie poprzez wieżę łączy się z sąsiednim kościołem św. Sebastiana. Kościół spłonął już w 1689 roku, podczas wojny palatynackiej. Po przeniesieniu do Mannheimu siedziby dworu elektorskiego budynek służył jako hala sportowa do gry w jeu de paume. W 1739 wieżę przykryto prowizorycznym dachem oraz przebudowano francuską część świątyni. Budowla powróciła do funkcji sakralnej. W 1795 miasto zostało zajęte przez Francuzów, a świątynia została zniszczona przez ostrzał wojsk austriackich. Odbudowano jedynie niemiecką część, ponieważ francuscy wierni w większości znali już język niemiecki, więc odbudowa obu naw nie była konieczna. W 1824 na miejscu części francuskiej wzniesiono budynek szkoły wg projektu Jacoba Friedricha Dyckerhoffa. W 1893 nadbudowano wieżę kościelną, dzięki czemu osiągnęła ona obecną wysokość. W latach 1914–1917 gmach uczelni został przebudowany w stylu neobarokowym pod okiem Richarda Perreya. W latach 20. XX wieku patronem szkoły został Joseph Anton Sickinger, reformator niemieckiego szkolnictwa. Kościół i uczelnia zostały poważnie zniszczone podczas II wojny światowej, jedynie wieża pozostała nienaruszona. Świątynię odbudowano w latach 1949-1952 wg projektu Maxa Schmechela. Od 27 stycznia 1989 w budynku szkoły swoją siedzibę ma uczelnia Mozartschule. Architektura i wyposażenie Świątynia barokowa, o układzie halowym, z emporami w nawach bocznych. Wnętrze po II wojnie światowej odbudowano w stylu modernistycznym. Wieża kościoła ma wysokość 88 metrów, co czyni ją najwyższą wieżą kościelną miasta. Organy wykonano w 1959 roku w warsztacie Weigle w Echterdingen, posiadają 3926 piszczałek zgrupowanych w 51 głosów, 4 manuały i pedał. Na wieży kościoła zawieszonych jest 5 dzwonów, najstarszy z nich, Wallonenglocke, odlano w 1663 roku. Galeria Przypisy
Konrad Adenauer Bridge

The Konrad Adenauer Bridge (in German: Konrad-Adenauer-Brücke) is one of two road bridges crossing the Rhine between the German cities of Mannheim and Ludwigshafen am Rhein. The other bridge is the Kurt Schumacher Bridge. The road bridge connects a network of roads from behind Mannheim Palace across the Rhine to Ludwigshafen. It carries Federal Highway 37 and a tram track. Two rail bridges are adjacent to the road bridge, carrying the Palatine Ludwig Railway and the Rhine-Neckar S-Bahn line. History In 1669, the Elector Charles Louis built a floating bridge, which consisted of a platform secured to two barges anchored in the Rhine. In 1705 this bridge was replaced by a pontoon bridge that had to be rebuilt as a result of flood damage. In the age of industrialisation and the railway, it became increasingly important by 1863 to build a fixed bridge at the site of the pontoon bridge. The bridge was designed in 1863 and 1864. The first chairman of the planning commission was Paul Camille von Denis. The combined road and rail bridge was built between 1865 and 1868. Impressive portal buildings, designed by the Karlsruhe architect Josef Durm, were built at the ends of the bridge. A sculpture of Minerva with industry and trade made by Karl Friedrich Moest was erected on the railway bridge. The bridges themselves were built as 10-metre-high (33 ft) steel trusses. Their total length was about 270 metres, the railway bridge was 7.5 metres wide and the road bridge was 6.5 metres wide. On each side there was a 1.8-metre-wide (5.9 ft) footpath. By 1906 the bridge was found to be too narrow. It took until 1928 to begin planning an upgrade of the bridge. A new railway bridge was built directly beside the existing bridge in 1931 and 1932. The old railway bridge was converted for road traffic. The new bridge was also built with a steel framework, but without arches. In 1936 the bridge was named by the Nazis after Albert Leo Schlageter. At the end of World War II on 20 March 1945 the bridge was blown up by the German army. After the war, temporary bridges were built over the Rhine River connecting the railway in July 1946 and for the road in December 1948. Konrad Adenauer Bridge The road bridge was rebuilt between 1956 and 1959 and opened on 24 October 1959 under the name "Rhine Bridge". It was named the Konrad Adenauer Bridge in 1967. A separate S-Bahn bridge was built directly next to the railway bridge between 1997 and 1999. It is an arch bridge. Specifications Railway bridge 1955 railway bridge Type: steel truss bridge Length: 273.9 m Span: 3 x 91.3 m Height: 10 m 2000 railway bridge Type: arch bridge Length: 273.9 m Span: 3 x 91.3 m Height: 20 m Road bridge Type: girder bridge Length: 273.9 m Span: 3 x 91.3 m Width: 30.2 m Notes References Mannheim und seine Bauten 1907–2007; 5 volumes. Mannheim 2000–2007 External links Konrad Adenauer Bridge (1958) at Structurae. Retrieved 15 January 2011). Mannheim-Ludwigshafen Railroad Bridge (1955) at Structurae. Retrieved 15 January 2011. Mannheim-Ludwigshafen Railroad Arch Bridge (2002) at Structurae. Retrieved 15 January 2011.
Sala de conciertos (Friburgo de Brisgovia)

La sala de conciertos (nombre local: Konzerthaus) de Friburgo de Brisgovia, Baden-Wurtemberg, Alemania, es un lugar especial para conciertos y eventos de todo tipo. Fue inaugurada el 28 de junio de 1996. Tiene una superficie útil en el interior de 2.500 m² y un total de 1.800 asientos.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una galería multimedia sobre Sala de conciertos Friburgo. Sitio web de la Sala de Conciertos
Фрайбурзький концертний зал

Фрайбурзький концертний зал (нім. Konzerthaus Freiburg) — концертний зал у Фрайбурзі-ім-Брайсгау, Німеччина, відкритий для публіки в 1996 році. За планами архітектора Дітріха Бангерта, будівля використовується для проведення концертів та вистав, а також конгресів та зустрічей. До 2016 року вона слугувала штаб-квартирою Симфонічного оркестру Південно-Західного німецького радіо. Завдяки своєму багатофункціональному великому залу вона слугує місцем проведення різноманітних заходів. Розташування та навколишня місцевість Концертний зал розташований на Бісмарккалле між Бертольдштрассе та Седанштрассе у західній частині старого міста Фрайбурга. Задня частина будівлі межує з міським кварталом «Штаттеатр». Архітектура Вхідна зона та фоє Північний фасад має рожево-сіру гранітну колонаду та гострокутну сіру бетонну лоджію висотою приблизно 20 м, що тримається на кількох колонах і є зовнішнім відображенням внутрішньої просторової структури. Західний фасад має широкий скляний фасад та головний вхід. Рольф-Беме-Заал Цей прямокутний концертний зал є серцем Концертгауза та побудований у формі нефа. Його довжина становить 47 м, ширина — 19 м, а середня висота — 19 м. Зал названо на честь колишнього мера Фрайбурга Рольфа Беме, за часів якого побудовано Концертгауз. Зал може вмістити до 1744 осіб, що робить його другим за величиною концертним залом у Баден-Вюртемберзі після Фестшпільгауза в Баден-Бадені. Конференцзали та адміністрація Починаючи з так званого «малого барабана», на другому поверсі вздовж Бертольдштрассе розташовано дев'ять конференцзалів. З восьми прямокутних кімнат шість можна адаптувати індивідуально, а отже, облаштувати для різних подій. Усі ці кімнати, як і офіси на поверсі вище, оснащені сучасним комунікаційним обладнанням. Гримерки для виконавців розташовані на першому поверсі, а кімната для персоналу є на мезоніні за великою залою. Кімнати для постановки, звукорежисерської роботи, перекладачів та адміністрації знаходяться на горищі. В підвалі є місце для зберігання інструментів. До всіх цих кімнат можна дістатися сходами та ліфтами, які не з'єднані з громадським простором. Організатори заходу можуть потрапити до внутрішнього двору через Седанштрассе та на сцену на першому поверсі через задній хід головної зали. Література Freiburger Stadtbau GmbH, ed. Konzerthaus Freiburg. Freiburg: Bangert, 1996. ISBN 9783925560897. Josef Diel. Ein Dach für alle. Von der alten Festhalle zum neuen Konzerthaus. Freiburg: Promo, 1996. ISBN 3923288204. Посилання Офіційний сайт
Kork, Tyskland

Kork är en ort i Kehls kommun i förbundslandet Baden-Würtemberg i Tyskland. Kork finns som ort skriftligt belagd från år 778 och var en egen kommun till 1971, då orten inlemmades i Kehl inom ramen för en förvaltningsreform i Baden-Würtemberg. Orten har ungefär 2.500 invånare. Kork har en behandlingsanstalt för epilepsi, Diakonie-Kork–Epilepsiezentrum, vilken också är ortens största arbetsgivare. Handwerksmuseum Kork, som ligger i ett tidigare bryggeri och senare vinägerfabrik i Korks centrum, har också en större permanent utställning på temat epilepsi. Korks centrum karaktäriseras av talrika korsvirkeshus från 1800-talet, varav många är kulturminnesmärkta. Eftersom det närbelägna Strasbourg var ett centrum för reformationen, blev Kork redan 1555 lutherskt. Den nuvarande församlingskyrkan byggdes 1731-32. Omkring År 1900 blev katolikerna i den lokala bygden Hanauerland åter talrikare, och åren 1906-07 uppfördes också en katolsk kyrka. Ärkehertig Karl av Österrike bodde i Kork med sin stab i samband med striderna vid Kehl och Strasbourg i Första koalitionskriget 1796-97, i slottet och i Gasthaus zum Ochsen. Bildgalleri Källor Denna artikel bygger på artikeln Kork (Kehl) på tyskspråkiga Wikipedia. Ortshistoria
Kornhaus (Freiburg im Breisgau)

Das Kornhaus steht an der Nordwestecke des Freiburger Münsterplatzes. In dem Gebäude befinden sich heute ein Café und Ladengeschäfte. Geschichte An Stelle des Kornhauses befand sich zuvor das Zunfthaus der Krämer, genannt zum Falkenstein. Zudem gab die Stadt dort ihre öffentlichen Tänze und Feste, zuletzt bei der Anwesenheit Philipps des Schönen. Das alte Zunft- und Tanzhaus war ursprünglich einerseits mit dem Hause »zur Eidechse«, andererseits mit dem »zur Hölle« zusammengebaut. Die Gassen zu beiden Seiten des Kornhauses, welche jetzt den Münsterplatz mit der Engelstraße verbinden, bestanden damals noch nicht. Für den vom römisch-deutschen König und späteren Kaiser Maximilian I. einberufenen Reichstag im Jahre 1498 wurden größere Räume für die Sitzungen und das Gefolge des Königs benötigt. Deswegen wurde das Kornhaus als Tanz- und Festsaal neu erbaut. Da aber anscheinend das Gebäude nicht fertig war, fanden die Sitzungen dann in der Gerichtslaube hinter dem Alten Rathaus statt. Das Kornhaus wurde auf dem ehemaligen Zunfthaus der Krämer zum Falkenstein und zwei anstoßenden Gebäuden als freistehendes Haus errichtet. Nach der Fertigstellung wurde das Kornhaus dann von der Bürgerschaft und den Zünften genutzt. Außerdem wurde hier der Kornmarkt abgehalten, der bis dahin vor einem Schuppen auf dem Münsterplatz stattgefunden hatte. Das Kornhaus hieß im Volksmund anfangs zur neuen Hölle: Im Kornhaus befand sich ab 1547 lange Zeit auch ein Schlachthaus, diese Metzig war auch der gemeinsame Verkaufsraum der Metzger der Stadt, was dann in der Zeit auch zu dem Namen grosse Metzig führte. Am 16. August 1757 nahm von hier der Freiburger Weiberkrieg seinen Lauf. In der Zeit von 1770 bis 1824 war hier das Theater und Komödienhaus, ab dem Jahre 1789 wurde es auch im Brandkataster als Comödien- und Kornhaus geführt. Als ab dem Jahr 1823 die ehemalige Augustiner-Eremiten-Kirche als Stadttheater genutzt wurde, diente es der Lagerung des Korns für den Getreidehandel. Dies führte dann auch zu seinem heutigen Namen. Im Jahre 1884 wurde es umgebaut, die oberen Stockwerke wurden auf Anregung der Bürger und Vereine wieder zu einem Festsaal mit einer Kapazität von 550 Personen. der Zugang erfolgte über zwei Granittreppen zu beiden Seiten des Haupteinganges. Bei den Bombenangriffen im November 1944 wurde es bis auf die Grundmauern zerstört. Der Wiederaufbau in der historischen Form erfolgte dann im Jahre 1970, wobei der Innenraum den neuen Anforderungen angepasst wurde. Einzelnachweise Literatur Friedrich Kempf: Kaufhaus und Kornhaus. In: Badischer Architecten- und Ingenieur-Verein, Oberrheinischer Bezirk (Hrsg.): Freiburg im Breisgau. Die Stadt und ihre Bauten. H. M. Poppen & Sohn, Freiburg im Breisgau 1898, S. 431–434 (Scan – Wikisource). Weblinks Kornhaus Freiburg, auf Alemannische Seiten
Kornhaus (Ulm)

Das Kornhaus in Ulm ist ein ehemaliger Kornspeicher aus der Renaissance. Das Kornhaus in der Ulmer Altstadt wurde 1594 unter Leitung des Baumeisters Caspar Schmid als dreigeschossiger Lagerhausbau mit einem gleichfalls für Lagerzwecke vorgesehenen hohen Dachstuhl errichtet. Zuvor gab es an gleicher Stelle bereits ein kleineres Kornhaus, das 1407 anstelle einer abgebrochenen Kapelle errichtet worden war. Die in Sgraffito-Technik gehaltene, eine Steingliederung vortäuschende Fassade des Renaissancebaus trägt an der West- bzw. Ostseite Wellengiebel. An der Südseite befinden sich zwei Portale mit Elementen des Stilübergangs von der Spätgotik zur Renaissance. 1944 brannte das Gebäudeinnere vollständig aus. 1961/62 erhielt das Kornhaus zur Nutzung als Saalbau einen neuen Innenausbau. Das Foyer im Erdgeschoss wird für Ausstellungen o. Ä. genutzt, der Saal im ersten Stock mit 540 Sitzplätzen beispielsweise für Konzertveranstaltungen. Einzelnachweise Literatur Hans Koepf: Ulmer Profanbauten. W. Kohlhammer, Stuttgart 1982, ISBN 3-17-007078-9, S. 140. (Forschungen zur Geschichte der Stadt Ulm (Hrsg. Stadtarchiv Ulm), Band 4) Eugen Gradmann u. a.: Kunsthistorischer Wanderführer Württemberg und Hohenzollern. Chr. Belser, Stuttgart/Zürich 1970, ISBN 3-88199-137-9, S. 312. Weblinks Touristische Angaben der Stadt Ulm Informationen der Ulm-Messe GmbH
Wasserschloss Menzingen

O Wasserschloss Menzingen é um castelo localizado na Alemanha, no estado de Baden-Württemberg. Foi a residência mais permanente dos Senhores de Mentzingen e é conhecido pelo ramo brasileiro da família como Castelo de Menzingen. Encontra-se atualmente em ruínas. História A história remonta ao século XIV, época das menções mais antigas sobre uma edificação antecedente ao Wasserschloss no mesmo local. Por volta de 1525, durante a Guerra dos Camponeses, a antiga edificação foi destruída. Após o fim da guerra, o Barão Peter von Mentzingen (1498-1565) promoveu sua reconstrução com um projeto maior e mais robusto que o anterior, em estilo renascentista, cercado por um fosso de água. As obras se estenderam de 1529 a 1539. O novo castelo durou mais de quatrocentos anos até ser bombardeado em 2 de abril de 1945 pelos Aliados da Segunda Guerra Mundial. Outras edificações que faziam parte do complexo e não foram afetadas pelo bombardeio ainda são mantidas e preservadas pela família, incluindo as ruínas do castelo Wasserschloss. Referências
ГЕС Альббрук-Догерн

ГЕС Альббрук-Догерн — гідроелектростанція на річці Рейн на кордоні між Німеччиною та Швейцарією. Розташована між іншими ГЕС рейнського каскаду — ГЕС Рекінген (вище по течії у Швейцарії) та Лауфенбург. Будівництво електростанції Альббрук на Високому Рейні, невдовзі після впадіння у нього Ааре, розпочалось в 1929-му та завершилось за чотири роки. У межах проекту ліву протоку перекрили допоміжною греблею, тоді як у правій розташували будівлю руслової станції. Вона обладнана трьома турбінами типу Каплан потужністю по 28 МВт, які при напорі у 9,16 метра забезпечують виробництво 580 млн кВт·год на рік. У другій половині 2000-х років комплекс доповнили змонтованою у греблі бульбовою турбіною (станція Догерн), яка при потужності 24 МВт та напорі у 8,75 метра забезпечує виробництво 122 млн кВт·год на рік. Видача продукції відбувається по ЛЕП, що працює під напругою 116 кВ. У другій половині 2010-х на станції Альббрук заплановано провести відновлення всіх трьох турбін. Примітки
ТЕС Людвігсгафен

ТЕС Людвігсгафен – теплова електростанція в Німеччині у федеральній землі Рейнланд-Пфальц, споруджена за технологією комбінованого парогазового циклу. Розташована на північній околиці міста Людвігсгафен-на-Рейні, поряд із великим нафтохімічнимкомплексом компанії BASF, який забезпечує попит на теплову енергію. Введена в експлуатацію у 1997 році, станція має один блок, у складі якого встановили турбіни компанії Siemens: дві газові V94.2A та одну парову, які разом забезпечують електричну потужність на рівні 440 МВт. ТЕС також може постачати до 650 тон пари на годину для індустріального комплексу компанії BASF, завдяки чому загальна паливна ефективність сягає 90%. Для охолодження використовується вода із Рейну, на західному березі якого розташована станція. Вартість контракту на спорудження станції становила 290 млн. доларів США. Примітки