NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Aras Dam

The Aras Dam (Azerbaijani: Araz su anbarı; Persian: سد ارس) is an embankment dam on the Aras River along the border of Iran and Azerbaijan. It is located downstream of Poldasht in West Azerbaijan Province, Iran and Nakhchivan City in Nakhchivan Autonomous Republic, Azerbaijan. The primary purpose of the dam is hydroelectric power generation and water supply. History On 11 August 1957, a protocol was signed between the Soviet Union and Iran in Tehran to construct the Aras Dam on the Aras River. This was done at a time when Azerbaijan was under Soviet control. Construction on the dam began in 1963 and was completed in 1970. The dam was officially inaugurated on 28 June 1971 by Iranian deputy prime minister Safi Asfia and the Deputy Chairman of the Soviet Council of Ministers Mikhail Yefremov. A supplementary protocol to the border agreement of 1954 between Iran and the Soviet Union was signed on 7 May 1970 in Moscow to re-delimit the border along the Aras Reservoir. Specifications Dam The Aras Dam is 40 metres (130 ft) tall from its foundation and 34 metres (112 ft) tall from the riverbed. It is an embankment type dam with sand fill and a clay core. It is 1,026 metres (3,366 ft) long and 8 metres (26 ft) wide on its crest. Reservoir The Aras Reservoir (Azerbaijani: Araz su anbarı), also known as Aras Water Junction (Azerbaijani: Araz Su Qovsağı), is a large reservoir created by the Aras Dam and shared by Nakhchivan exclave of Azerbaijan Republic and Iran. At a normal water elevation of 777.5 metres (2,551 ft) above sea level, the dam withholds a reservoir of 1.35 cubic kilometres (1,090,000 acre⋅ft) with a surface area of 145 square kilometres (56 sq mi). Of the reservoir's normal capacity, 1.15 cubic kilometres (930,000 acre⋅ft) is active or "useful" while 0.2 cubic kilometres (160,000 acre⋅ft) is inactive or dead storage. The maximum storage of the reservoir is 1.75 cubic kilometres (1,420,000 acre⋅ft). The reservoir is 52 kilometres (32 mi) long and 6.1 kilometres (3.8 mi) wide. The average depth at normal water levels is 18.2 metres (60 ft). There are a total of four hydroelectric stations in Azerbaijan and Iran (two on each side) with four turbines. The discharge capacity of one spillway of a station is 66.5 m3/s (2,350 cu ft/s). Since its opening, the reservoir has provided irrigation water for 400,000 hectares (990,000 acres) of arable land in Azerbaijan and Iran, including about 60,000 hectares (150,000 acres) in Dasht-e Moghan area. Power station The dam's power station contains four turbine-generators for a capacity of 11 megawatts (15,000 hp) each. Two of the generators are on the Iranian side and the other two on the Azerbaijani side, along with the dam's spillway. The discharge capacity of one spillway of a station is 66.5 cubic metres per second (2,350 cu ft/s). The total installed capacity is 44 MW. See also List of power stations in Azerbaijan References External links
Barragem do Araxes

A Barragem do Araxes (em azeri: Araz su anbarı; em persa: سَدِّ اَرَس) é uma barragem de aterro no rio Araxes ao longo da fronteira entre o Irão e o Azerbaijão. Está águas abaixo de Poldasht na Província do Azerbaijão Occidental, Irão e na cidade do Naquichevão na República Autónoma do Naquichevão, Azerbaijão. Os principais objetivos que levaram à construção desta barragem foram a produção hidroeléctrica e o fornecimento de água. História A 11 de Agosto de 1957, um tratado foi assinado entre a União Soviética e o Irão, em Teerão, para a construção duma barragem no rio Araxes. Isto foi feito nos tempos nos quais o Azerbaijão estava sob domínio soviético. A construção da barragem começou em 1963 e foi findada em 1970. A barragem foi oficialmente inaugurada a 28 de Junho de 1971 pelo vice-primeiro-ministro Safi Asfia e pelo soviético Mikhail Yefremov. Um acordo suplementário ao do acordo da barragem em 1954 foi assinado entre o Irão e a União Soviética a 7 de Maio de 1970, em Moscovo, para redesenhar a fronteira ao longo da represa do Araxes. Especificações Barragem A barragem do Araxes tem 40 metros (130 ft) da sua fundação e 34 metros (112 ft) do leito do rio. O aterro é recheado de areia e barro. Tem 1 026 metros (3 366 ft) do longitude e 8 metros (26 ft) de largo na sua cresta. Represa A barragem formou uma grande represa que está partilhada entre o Naquichevão, Azerbaijão e o Azerbaijão Occidental, Irão. Na altura normal d'água, que são 777,5 metros (2 551 ft) acima do livel do mar, a barragem aguanta um lago de 1.35 km³ com uma superfície de 145 km². O lago tem 52 km de longitude e 6,1 km de largura. A profundidade média nos liveis normais d'água é de 18,2 metros. Estação de geração eléctrica A estação de geração de electricidade da barragem tem quatro geradores. Dous dos geradores estão do lado iraniano e os outros dous do lado azeri ao longo do desague da barragem. A capacidade total instalada é de 44 MW. Referências Ligações externas
Аракская ГЭС

Аракская ГЭС (гидроузел «Аракс») — гидроэлектростанция в Азербайджане и Иране, расположенная на пограничной реке Аракс. Общие сведения Построена согласно межгосударственному соглашению с целью регулирования стока реки, накопления в Аракском водохранилище воды для орошения, выработки электроэнергии. Первый гидроагрегат ГЭС запущен в 1970 году. Мощность ГЭС — 44 МВт. Среднегодовая выработка электроэнергии — 148 млн кВт⋅ч. Мощность и выработка станции разделены паритетно пополам между двумя странами. Состав ГЭС В состав сооружений ГЭС входят: земляная плотина длиной 900 м и максимальной высотой 40 м; водосбросная бетонная плотина, имеющая 4 водосбросных пролёта шириной по 7 м, рассчитанная на пропуск 2900 м³/с воды; два здания ГЭС, на азербайджанском и иранском берегу соответственно. В зданиях ГЭС размещены 4 гидроагрегата мощностью по 11 МВт с поворотно-лопастными турбинами. Азербайджанская часть ГЭС Запланирована реконструкция станции. Директора Васиф Дадашев (1971—1976) Примечания Литература Технопромэкспорт. Гидропроект за рубежом. — Внешторгиздат. — 32 с. Агасиев Д. Я. Гидрометеорологические условия формирования квартальных расходов воды водохранилища гидроузла «Аракс» // Труды Закавказского научно-исследовательского гидрометеорологического института. — 1977. — Вып. 70. — С. 109-119. См. также Список гидроэлектростанций Азербайджана Список электростанций Азербайджана
Arasdammen

Arasdammen (azerbajdzjanska: Araz su anbarı, persiska: سد ارس) är en dammanläggning med ett vattenkraftverk vid Nachitjevan i sydvästra Azerbajdzjan på gränsen till Iran. Den dämmer upp floden Aras och bildar den 145 kvadratkilometer stora Arasreservoaren. Dammen, som byggdes i samarbete mellan Sovjetunionen och Iran, är en fyllnadsdamm med en kärna av lera. Den började byggas år 1964 och var klar 1971. Vattenkraftverket har en effekt på 44 MW uppdelat på fyra turbiner, två i Azerbajdzjan och två i Iran. Reservoaren används förutom för elproduktion även för bevattning. Källor
ГЕС Аракс

ГЕС Аракс (гідровузол Аракс) — гідроелектростанція в Азербайджані й Ірані, розташована на прикордонній річці Аракс. Побудована згідно з міждержавною угодою з метою регулювання стоку річки, накопичення у водосховищі води для зрошення, вироблення електроенергії. Перший гідроагрегат ГЕС пущено в 1970. Потужність ГЕС - 44 МВт, середньорічне виробництво електроенергії - 148 млн кВт. год. Потужність та вироблення станції розділені паритетно між двома країнами. Будівля ГЕС До складу споруд ГЕС входять: земляна гребля довжиною 900 м і максимальною висотою 40 м; водоскидна бетонна гребля, що має 4 водоскидних прольоти шириною по 7 м, розрахована на перепустку 2900 м³/с води; дві будівлі ГЕС, на азербайджанському та іранському березі відповідно. У будівлях ГЕС розміщено 4 гідроагрегати потужністю по 11 МВт з поворотно-лопатевими турбінами. Директори В. Я. Дадашев - 1971-1976 . Примітки Література Технопромэкспорт. Гидропроект за рубежом. — Внешторгиздат. — 32 с. Агасиев Д. Я. Гидрометеорологические условия формирования квартальных расходов воды водохранилища гидроузла «Аракс» // Труды Закавказского научно-исследовательского гидрометеорологического института. — 1977. — Вип. 70 (10 липня). — С. 109-119. Див. також Список гідроелектростанцій Азербайджану Список електростанцій Азербайджану
Palác Širvanšáhů

Palác Širvanšáhů neboli Širvanšáhův palác (ázerbájdžánsky Şirvanşahlar sarayı) je největším památníkem širvan-apšeronské větve ázerbájdžánské architektury. Širvanšáhové byli šáhové, kteří vládli z města Şirvan mezi 9.–16. stoletím. Palác je položen v samém centru města Baku ve Starém městě. Komplex obsahuje hlavní budovu paláce, pavilon Divanhane, krypty, šáhovu mešitu s minaretem, mausoleum šáha Seyida Yəhya Bakuvi, portál na východě – Muradovu bránu a zbytky starých lázní. Palác začal stavět roku 1411 širvanšáh Ibrahim I. Od roku 2000 je zapsán spolu s Panenskou věží jako chráněná památka na seznamu UNESCO. Související články Panenská věž Baku Ázerbájdžán Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Palác Širvanšáhů na Wikimedia Commons
Palast der Schirwanschahs

Der Palast der Schirwanschahs (aserbaidschanisch Şirvanşahlar sarayı Schirwanschahlar sarayı) ist ein Komplex der herrschaftlichen Bauten auf dem Gipfel des Hügels von İçəri Şəhər in Baku, Aserbaidschan. Unter diesem Namen wird oft auch nur der eigentliche Wohnpalast verstanden. Die Schirwanschahs waren eine muslimische Dynastie, die in der Region Schirwan im Gebiet des heutigen Aserbaidschans regierte. Die Palastanlage Zum Ensemble gehören das Mausoleum der Schirwanschahs, der Jungfrauenturm, die Schah-Moschee, das Grabmal des Seyid Yahya Bakuvi, das Murad-Tor, der Divanxana (Versammlungshaus), die Key-Gubad-Moschee und das Badehaus. Der Wohnpalast ist der älteste Bau des Komplexes. Mit dem Bau wurde 1411 unter Schah Ibrahim I. begonnen, als die Hauptstadt endgültig nach Baku verlegt wurde. Die Bauarbeiten dauerten fast zehn Jahre. Der Palast besteht aus zwei identischen Stockwerken, auf jedem sind bis zu 25 Räume. Das unterste Stockwerk des Gebäudes beherbergt die Lagerräume und die Räumlichkeiten der Diener. Der älteste Saal, der achteckige Divanchana diente feierlichen Zeremonien. Er steht in einiger Entfernung zu den übrigen Bauten in der Mitte eines viereckigen Arkadenhofes. Dem Saal schließt sich ein Raum kleineren Umfanges an, der als Vestibül und Verbindung zu den Zimmern des oberen Stockwerkes diente. Die westliche Fassade wird von einem reich verzierten Portal gebildet, bekrönt von einer Kuppel. Im 18. Jahrhundert wurde der Palastkomplex bei einem Bombardement durch die russische Marine schwer beschädigt. Seitdem wurden zahlreiche Restaurierungen vorgenommen. Im Jahr 2000 wurde der Palast der Schirwanschahs als Teil der historischen Altstadt İçəri Şəhər zum Weltkulturerbe der UNESCO ernannt. Siehe auch Geschichte Aserbaidschans Schirwanschah Weblinks Eintrag auf der Website des Welterbezentrums der UNESCO (englisch und französisch). Einzelnachweise
Paleis van de Shirvanshah

Het paleis van de Shirvanshah (Şirvanşahlar sarayı) is te vinden in de binnenstad (Bakı İçəri şəhər) van de Azerbeidzjaanse hoofdstad Bakoe. Het paleis werd in het begin van de 15e eeuw gebouwd in opdracht van Ibrahim I van Shirvan toen Bakoe de hoofdstad werd van het Sjirvansjahrijk. Het complex omvat naast het paleis onder andere een mausoleum, een hamam en een moskee. Het is gedeeltelijk vervallen tot een ruïne. Het paleis en de maagdentoren werden in het jaar 2000 ingeschreven als Werelderfgoed. Externe link (en) Informatie van UNESCO [
Palácio dos xás de Xirvão

Palácio dos xás de Xirvão (ou em azeri: Şirvanşahlar sarayı) é o maior monumento do ramo de Xirvão-Absheron da arquitectura do Azerbaijão, situado na cidade antiga de Bacu. O complexo contém o edifício principal do palácio, Divanhane, o cemitério burial vault, a mesquita de shah com um minarete, o mausoléu de Saíde Iáia Bacuvi, um portal na parte oriental da porta de Murade, um reservatório e os restos da casa dos banhos. O palácio está representado no lado anverso da nota de 10,000 manat de 1994-2006 e na nota de 10 novos manat em circulação desde 2006. Historia No século XV, Ibraim I de Xirvão transferiu a capital do país de Shemakha para Bacu, e empreendeu a construção do palácio. Crê-se que o edifício é um complexo memorial construído arredor de um lugar sagrado de veneração (pir) e uma tumba de Saíde Iáia Bacuvi que era um santo sufista helwati. Os xás de Xirvão eram patrões da ordem sufi halwati e o xá Calilula I foi enterrado com sua família nos terrenos do palácio. Outros historiadores argumentam que o edifício foi usado como o palácio do governador, no entanto ambas as teorias padecem ausência de evidência. Sabe-se que os poços dentro do terreno do palácio eram considerados como com qualidades curativas até pouco tempo, o mesmo que a colina onde foi construído o palácio. Depois da conquista safávida de Bacu em 1501, a ordem sufí foi expulso e ao longo dos séculos o palácio começou a cair em ruína, e foi conhecido em Bacu como o palácio dos cãs de Bacu; este topônimo passou para a historiografia russa, citada por vez primeira por Bartold. Arquitetura O edifício principal do complexo foi começado em 1411 pelo xá Xeique Ibraim I. O edifício de dois andares do palácio alcança o meio centenar de construções de distintas dimensões e contornos, relacionadas entre si mediante três estreitas e sinuosas escadas. Ver também Azerbaijão Torre da Donzela Referências
Sjirvansjahernas palats

Sjirvansjahernas palats (azerbajdzjanska: Şirvanşahlar sarayı, sjirvansjahlar sarajy) är det största monumentet inom Sjirvan-Absjerongrenen inom den azerbajdzjanska arkitekturen belägen i centrala Baku. Komplexet innefattar palatsets huvudbyggnad, Divanhane, gravkamrarna, shahs moské med en minaret, Sejid Jahja Bakuvis mausoleum, en portal mot öst - Murads port, en reservoar och kvarnlämningarna från badhuset. Palatset finns avbildat på framsidan av de azerbajdzjanska 10,000-manatsedlarna tryckta mellan 1994 och 2006 samt på nya 10-manatsedlar utgivna från och med år 2006. Sedan år 2000 finns Sjirvansjahernas palats med på Unescos världsarvslista. Se även Wikimedia Commons har media som rör Sjirvansjahernas palats. Azerbajdzjan Qız Qalası Lista över världsarv i Asien Referenser
Палац Ширваншахів

Палац Ширваншахів (азерб. Şirvanşahlar sarayı) — палац правителів Ширвану, зведений у Баку у XV столітті за ширваншаха Халіл-Аллаха. Будівництво палацу було пов'язано з перенесенням столиці держави Ширваншахів із Шемахи до Баку. Палац утворює комплекс, куди також входять диванхане, усипальниця ширваншахів, палацова мечеть 1441 року з мінаретом, лазня та мавзолей придворного вченого Сеїда Ях'ї Бакуві. У 1964 році комплекс оголошено музеєм-заповідником й узято під охорону держави. Унікальний архітектурний й культурний ансамбль включено до списку Світової спадщини ЮНЕСКО. Будівля палацу Під час взяття Баку військами сефевідів у 1501 році палац було розграбовано. Всі скарби Ширваншахів — зброя, обладунки, ювелірні прикраси, килими, дорогоцінні парчеві тканини, рідкісні книги із палацової бібліотеки, посуд зі срібла й золота — сефевіди забрали з собою до Тебрізу. Але після Чалдиранської битви у 1514 році між армією султана Османської імперії Селіма I й сефевідами, що завершилась поразкою останніх, скарби Палацу Ширваншахів дістались туркам як трофеї. Нині скарби ширваншахів перебувають у музейних колекціях Туреччини, Ірану, Англії, Франції, Росії, Угорщини. Деякі килими з палацу зберігаються у лондонському музеї Вікторії та Альберта, а стародавні фоліанти з палацової бібліотеки — у книгосховищах Тегерана, Ватикану, Петербурга. Галерея Див. також Архітектура Азербайджану Гробниця Ширваншахів Примітки Посилання Ансамбль палацу Ширваншахів
Staré město (Baku)

Staré město v Baku (ázerbájdžánsky İçəri Şəhər, anglicky Inner City (Baku)) je historické jádro hlavního města Ázerbájdžánu Baku. İçəri Şəhər (čti Ičeri šeher) doslova znamená "centrum města" a je to historické jádro města ohraničeno pevnými zdmi. Návštěvníci tuto část Baku označují jako "Staré město", protože se jedná o nejstarší část Baku. Mnoho Ázerbájdžánců věří, že centrum města právě tak jako Panenská věž bylo postaveno ve 12. století. Podle některých pramenů bylo postaveno již v 7. století. Spolu s Palácem Širvanšáhů a Panenskou věží je od roku 2000 zapsána jako chráněná památka na seznamu Světového dědictví UNESCO. Galerie Související články Panenská věž Palác Širvanšáhů Baku Ázerbájdžán Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Staré město na Wikimedia Commons
Stari grad Baku

Stari grad Bakua ili Unutarnji grad (azerski jezik: İçəri Şəhər) je povijesno središte Bakua, Azerbajdžanske prijestolnice, koje je 2000. godine upisano na UNESCO-ov popis mjesta svjetske baštine u Aziji i Oceaniji. Unutarnji grad ima sačuvane gradske zidine i tornjeve iz 1806. godine, a njegove ulice su slikovite, uske i izbijaju na malene trgove na kojima se nalaze znamenite građevine kao što su: Palača Širvanšahova (Şirvanşahlar sarayı) iz 15. stoljeća je izgrađen na brdu tako da se vidi iz svih dijelova Starog grada i s mora. To je najveći povijesni kompleks građevina u Azerbajdžanu a sastoji se od palače, divanhana (vijećnica), mauzoleja i nadsvođenih grobnica, šahove džamije s minaretom, portala "Muratova vrata", rezervoara i ostataka hamama (kupatila). Palača je oštećena u ruskom bombardiranju u 18. stoljeću i obnovljena je do 20. stoljeća, ali je većina njezina blaga ukradena i danas je u Topkapi Saraju u Istanbulu. Toranj djeva (Qız Qalası) iz 12. stoljeća je izgrađen na mjestu starijeg paganskog hrama iz 7. ili 6. stoljeća pr. Kr. To je cilindrična građevina od osam katova od kojih svaki kat ima plitki svod. Prva tri kata su iz 7. ili 6. st. i predstavjaju drevni astronomski opservatorij ili hram vatre. U njegovim kutovima postoje 4 dimnjaka visoka 15 m kroz koje je prirodni plin iz tla vođen do krova na kojem je izgarao neprekidnim visokim plamenom. Katovi su spojeni kamenim stubama iz zidova, a osvijetljeni su uskim prozorima. Medresa Mehmeda Mezdžida (1078. – 79.) s dvije prostorije Tri karavan-saraja: Karavan-saraj Buhara iz 15. stoljeća za trgovce s Istoka, dvokatni Kasumbek iz 16. stoljeća za trgovce s mora i Karavan-saraj Multani iz 15. st. za trgovce iz Indije. Džuma džamija i kupatilo (koje je jedno vrijeme bila Azerbajdžanski muzej tepiha i umjetnosti) Tu se nalaze i brojne druge građevine, poput malih i jako sličnih džamija. Nakon potresa 2000. godine, od 2003. do 2009. godine, Stari grad Bakua je stavljen na popis mjesta ugrožene svjetske baštine. Razlog je bio nestručna i nedosljedna obnova oštećenih građevina čiji su npr. balkoni od kovanog željeza zamijenjivani betonskima bez tradicionalnih dekorativnih kamenih konzola. Vanjske poveznice Sužbene stranice UNESCO World Heritage site: Walled City of Baku with the Palace of the Shirvanshahs and the Maiden Tower
Baku történelmi belvárosa

2000-ben került fel a világörökségi listára az azerbajdzsáni főváros, Baku történelmi belvárosának egy része Baku fallal körülkerített része a Şirvanşah térrel és a Szűz-toronnyal név alatt. Az óvárosban ezenkívül még két karavánszeráj, több mecset és szűk utcácskák találhatók sok középkori épülettel. 2003-tól a veszélyeztetett helyszínek között szerepelt a 2000-es földrengés okozta károk, illetve a város fejlődése miatti megterhelés és a gyakran szakszerűtlen helyreállítási munkák miatt. 2009-ben a Világörökség Bizottság az éves ülésszakon értékelte a megóvás érdekében tett erőfeszítéseket és Baku történelmi belvárosát törölte a veszélyeztetett helyszínek listájáról. 2013. decemberben az UNESCO fokozottan védendő státuszba helyezte. A sirváni sahok palotája A sirváni sahok palotája a terület egyik legértékesebb épületkomplexuma. A 15. század folyamán építették, miután Shemakha helyett Baku lett Sirván fővárosa. Miután a Safavid dinasztia elfoglalta, sokáig romos állapotban volt, de 1806-ban az oroszok helyreállították és megerősítették. Az épületegyüttes részei a fő palota, a Divankhana nevű pavilon, a mauzóleum, a mecset, illetve a fürdő. A Szűz-torony A Szűz-torony a helyszín másik nevezetessége, Azerbajdzsán és Baku szimbóluma, ami a bankjegyeken és más hivatalos okiratokon is szerepel. Valószínűleg a 12. század folyamán épült Masud ibn Davud építész irányításával. Eredetileg a Kaszpi-tenger partján állt és őrtoronyként szolgált. A 20. századi feltöltések miatt ma már közkertek és egy forgalmas út választja el a tengerparttól. A toronyban ma múzeum és ajándékbolt található, és a tetejéről remek kilátás nyílik a városra. Képek Hivatkozások További információk A Szűz-torony Azerbaijan International Baku fallal körülkerített része a Şirvanşah térrel és a Szűz-toronnyal az UNESCO világörökség honlapján (angolul)
Miasto Wewnętrzne

Miasto Wewnętrzne (azer. İçərişəhər) – historyczne centrum Baku, stolicy Azerbejdżanu, w 2000 wpisane na listę światowego dziedzictwa UNESCO, wraz z kompleksem pałacowym szachów Szyrwanu i basztą Dziewiczą. Historia Stare Miasto powstało w miejscu zamieszkiwanym już w paleolicie. XII-wieczne mury miasta zachowały ślady wielu kultur – zaratusztriańskiej, Sasanidów, arabskiej, perskiej, szyrwańskiej, tureckiej, rosyjskiej. Z XII wieku pochodzi również baszta Dziewicza, prawdopodobnie jednak wzniesiona na fundamentach budowli pochodzących z okresu VII-VI wieku przed naszą erą. Pałac szachów Szyrwanu datowany jest na wiek XV. Przypisy
Cidade Fortificada de Bacu

A Cidade Fortificada de Bacu ou Cidade Velha (em azeri: İçəri Şəhər) é o núcleo histórico da cidade azeri de Bacu. Em dezembro de 2000, a Cidade Velha de Bacu, incluindo o Palácio dos xás de Xirvão e Torre da Donzela, se tornou o primeiro sítio no Azerbaijão a ser classificado como Patrimônio Mundial pela UNESCO. História É amplamente aceito que a Cidade Murada, incluindo a Torre da Donzela, data pelo menos do século XII, com alguns investigadores afirmando que a construção data já no século VII. A questão ainda não foi completamente resolvida. Durante o período medieval de Bacu, monumentos como o Minarete Synyg Gala (século XI), a muralha e as torres (séculos XI a XII), a Torre da Donzela, o Caravançarai Multani e Banho Haji Gaíbe (século XV), o Palácio dos xás de Xirvão (séculos XV a XVI), o Caravançarai Bucara e Banho Gasimbey (século XVI) foram construídos. Em 1806, quando Bacu foi anexada pelo Império Russo, havia 500 famílias e 707 lojas, e uma população de 7.000 habitantes na Cidade Murada (na época o único bairro de Bacu). Entre 1807 e 1811, os muros da cidade foram reparados e as fortificações prolongadas. A cidade tinha duas portas: o Portão Salyan e o Portão Shemakha. A cidade foi protegida por dezenas de canhões fixados nas paredes. O porto foi reaberto para o comércio, e em 1809 uma estância aduaneira foi criada. Foi durante este período que Bacu começou a estender além dos muros da cidade, e novos bairros surgiram. Assim, os termos Cidade Secreta (azeri: İçəri Şəhər) e Cidade Externa (azeri: Bayır Şəhər) entrou em uso. Referindo-se ao antigo domínio russo, o ator bacuviense Huseyngulu Sarabski escreveu em suas memórias: Com a chegada dos russos, o olhar da arquitetura tradicional da cidade antiga mudou. Muitos edifícios europeus foram construídos durante o século XIX e início do XX, com estilos como o barroco e o gótico. Em 1865, uma parte das muralhas da cidade, com vista para o mar, foi demolida, e as pedras foram vendidas e utilizadas na construção da cidade exterior. O dinheiro obtido dessa venda (44 000 rublos) foi para a construção do Boulevard de Bacu. Em 1867, as fontes antes em Bacu foram instaladas no Boulevard. Neste período, mais duas portas foram abertas, sendo uma delas o famoso Portão Taghiyev (1877). A abertura de novas portas e passagens continuou até o período soviético. Referências Ligações externas Website oficial Patrimônio Mundial da UNESCO: Cidade Fortificada de Bacu com o Palácio dos xás de Xirvão e a Torre da Donzela