Kostel Notre-Dame (Saint-Saturnin)

Kostel Panny Marie (nebo svatého Saturnina) (Église Notre-Dame / Saint-Saturnin) je římskokatolický farní kostel postavený v auvergnatském románském slohu, který se nachází ve francouzské obci Saint-Saturnin v departementu Puy-de-Dôme v regionu Auvergne-Rhône-Alpes. Jedná se o nejmenší, nejstřídmější a stavebně nejmladší z pěti takzvaných „hlavních“ románských kostelů v Auvergne spolu s bazilikou Notre-Dame-du-Port v Clermont-Ferrandu, opatským kostelem svatého Austremonia v Issoire, bazilikou Notre-Dame v Orcivalu a kostelem Saint-Nectaire de Saint-Nectaire. Dějiny Kostel v Saint-Saturnin byl postaven ve třetí čtvrtině 12. století. Kamenná jehlancová střecha (helma) zvonice, která byla zničena během Francouzské revoluce, byla v roce 1850 věrně rekonstruována do své původní podoby architektem Aymonem Mallaym. Kostel byl v roce 1862 zapsán na seznam historických památek francouzského ministerstva kultury. Architektura Exteriér Západní průčelí kostela tvoří jednoduchá stěna. Struktura závěru kostela (chevetu) Kostel Panny Marie v Saint-Saturnin je postaven z arkózy (místního nazelenalého či nažloutlého pískovce) a vyznačuje se pozoruhodným auvergnatským románským závěrem (chevet). Ten je tvořen stupňovitým uspořádáním jednotlivých hmot s postupně narůstající výškou: dvě menší apsidy přisazené k ramenům transeptu; chórový ochoz (deambulatorium); kněžiště (chór); ramena transeptu; „příčně obdélníkový masiv“ (massif barlong); osmiboká zvonice. Z pěti hlavních románských kostelů v Dolní Auvergne má kostel v Saint-Saturnin nejprostší závěr. Jako jediný totiž nemá kolem ochozu žádné radiální (paprskovité) kaple (chybí zde i osová kaple, jakou najdeme například v Issoire). Typická silueta a vertikální dynamika auvergnatských románských závěrů jsou dány právě přítomností „příčně obdélníkového masivu“ (massif barlong). Jde o mohutný, příčně protáhlý hranol, který se tyčí nad křížením příčné a hlavní lodi a nese samotnou zvonici. Postupné stupňování hmot je navíc zdůrazněno dvěma pultovými střechami tohoto masivu, které symetricky lemují patu osmiboké věže. Vnější výzdoba Závěr kostela (chevet) vyniká dekorativností, které je dosaženo polychromií (střídáním barevných materiálů) za využití tmavého čediče. Tato výzdoba je však celkově výrazně střídmější než u kostela v Issoire. Hlavní chór i chórový ochoz lemuje výrazně předsazená hlavní římsa, kterou zdobí šachovnicový vlys a kterou podpírají románské modillony. Pod hlavní římsou chóru se táhne mozaikový pás polychromovaných rozet vytvořených z čediče. Pod touto mozaikou se okna chóru rytmicky střídají s pravoúhlými nikami (ložemi), z nichž každá ukrývá tři ozdobné sloupky. Nad samotným chórem jsou pak oblouky oken „příčně obdélníkového masivu“ vyzdobeny střídavě barevnými klenáky. Interiér Vnitřní prostor kostela na rozdíl od chrámu v Issoire postrádá polychromovanou výzdobu. Úzké boční lodě jsou od hlavní lodi odděleny pilíři, které jsou zpevněny příložnými sloupy se zakončením v pododobě historizovaných hlavic. Boční lodě jsou zaklenuty křížovými klenbami bez žeber, které od sebe oddělují mohutné pasové oblouky. Hlavní chór (kněžiště), zaklenutý konchou, obklopuje šest sloupů s hlavicemi zdobenými rostlinnými motivy. Tyto sloupy nesou převýšené oblouky, nad nimiž se nachází druhá úroveň oken, v níž se střídavě opakují otvory otevřené (skutečná okna) a slepé. Vnitřní vybavení Hlavní oltář V kněžišti, přímo v půlkruhu obvodových sloupů, se nachází hlavní oltář. Podle místní tradice pochází ze zaniklé zámecké kaple, pravděpodobněji se však jedná o původní oltář farní, což dokládá i monumentální rozsah jeho tabernáklu (svatostánku), jehož styl navazuje na renesanční odkaz. Na třech oltářních stupních, které tvoří přechod mezi obětním stolem (menzou) a samotným tělem oltáře, jsou vyobrazeny korunované iniciály „H“ a „M“. Z důvodu lokálního patriotismu se historik Henri du Ranquet domníval, že se jedná o monogramy krále Jindřicha IV. a jeho první manželky Markéty z Valois (známé jako královna Margot). Mnohem pravděpodobněji však jde o iniciály Jindřicha IV. a jeho druhé choti Marie Medicejské. Markéta z Valois, kterou si Jindřich Navarrský vzal v roce 1572 a s níž se rozešel v roce 1599, byla v té době vězněna na hradě Usson. Ačkoli jí král (korunovaný v roce 1594) titul královny ponechal, neměla Markéta žádný důvod zajímat se o Saint-Saturnin, kde navíc nikdy nežila. Naopak Markéta z Valois ujednala, že jejím dědicem se stane dauphin (budoucí král Ludvík XIII.), který se narodil v roce 1601 ze svazku Jindřicha IV. a Marie Medicejské (oddavky proběhly v Lyonu v roce 1599). I kdybychom připustili hypotézu, že hlavní oltář pro kostel v Saint-Saturnin darovala „královna Margot“ – což by znamenalo, že stupně s dvojitým monogramem „H“ a „M“ jsou původní –, nemohl být darován před rokem 1594, kdy Jindřich Navarrský nastoupil na francouzský trůn. Po smrti své matky Kateřiny Medicejské v roce 1589 byla navíc Markéta zbavena svého auvergnatského dědictví. Svá práva získala zpět až v roce 1606, kdy veškerý svůj majetek postoupila dauphinovi (Ludvíku XIII.) s tím, že si ponechala pouze doživotní užívací právo. Pokud byl hlavní oltář darován v tomto období, mohl být věnován výhradně farnímu kostelu. Zámecké sídlo, které bylo v letech 1589 a 1594 dvakrát obléháno, již v roce 1605 nemělo ani dveře, ani okna, a bylo tudíž zcela neobydlené. Král Jindřich IV. byl zavražděn v roce 1610 a Markéta z Valois zemřela v roce 1615. Z historického hlediska tak mohly být tři oltářní stupně s iniciálami „H“ a „M“ zhotoveny pouze v rozmezí let 1594 až 1610. V 90. letech 20. století se tento oltář i celý prostor chóru staly terčem kontroverzních, a v některých případech dokonce nelegálních stavebních zásahů. Tyto úpravy měly za cíl vrátit poutnímu místu domnělou a fiktivní „čistou románskou podobu“, přičemž došlo k poškození historických vrstev památky. Tabernákl (Svatostánek) Pokud jde o zlacený dřevěný tabernákl, jehož existence je poprvé písemně doložena 12. března 1653 při pastorační návštěvě clermontského biskupa Louise d'Estainga ve zdejším farním kostele, svým stylem se řadí do stejného období (1594–1615). Nemá tedy ještě nic společného s barokem a je mnohem starší, než se obecně soudí, což plně odůvodňuje jeho brzké zařazení na seznam historických památek již v roce 1875. Ostatní chráněný mobiliář V interiéru kostela je památkově chráněno několik dalších uměleckých předmětů a historického vybavení: Obraz ze 17. století: Bůh Otec ukazující kříž malému Ježíši mezi Pannou Marií a svatým Josefem. Nástěnné malby v severní boční lodi: Fresky z 15. století s výjevy Zvěstování Panny Marie a Vzkříšení Lazara. Náhrobní deska ze 12. století: Náhrobní kámen převora Bertranda. Sudové (kolovrátkové) varhany z 19. století: Mechanický nástroj s hracím válcem (tzv. orgue à cylindres / flašinetové varhany). Památkovou ochranu požívá také několik vzácných plastik a sousoší: Polychromovaná dřevěná socha Panny Marie s Dítětem: Typické zpodobnění Madony v trůnícím majestátu (Sedes sapientiae), jejíž zadní část byla v minulosti pravděpodobně odříznuta. Zpracování záhybů roucha vykazuje charakteristické rysy konce 12. století. Kamenná hlava ze 16. století: Hlava Krista korunovaného trním, původně zazděná v obvodové stěně, nyní vystavená v kryptě. Svatá relikviářová socha ze 16. století: Pozdně gotická Pieta. Dvě sochy z 19. století: Plastiky zobrazující svatého Vernyho (patrona vinařů v regionu Auvergne) a svatou Martu. Sousoší ze 16. století: Výjev Oplakávání / Pohřbívání Krista se svatým Janem, Pannou Marií a svatou Maří Magdalenou kolem těla Kristova, umístěný nad oltářem v podzemní kryptě. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Église Notre-Dame de Saint-Saturnin na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kostel Notre-Dame de Saint-Saturnin na Wikimedia Commons