Katedrála Notre-Dame-de-l'Annonciation (Moulins)

Katedrála Zvěstování Panny Marie v Moulins (francouzsky Cathédrale Notre-Dame-de-l'Annonciation de Moulins) je římskokatolický chrám nacházející se ve francouzském městě Moulins v departementu Allier. Slouží jako sídelní kostel moulinsské diecéze. Historie Původně na tomto místě stála kaple z konce 10. století zasvěcená svatému Petrovi. Koncem středověku ji nahradil kolegiátní kostel Bourbonů, který tvoří nejstarší část dnešní stavby. Základní kámen této pozdně gotické svatyně položila v roce 1468 Anežka Burgundská, vdova po vévodovi Karlovi I. a matka tehdejšího bourbonského vévody Jana II. Stavební práce byly dokončeny v roce 1550. Když v roce 1823 vzniklo biskupství v Moulins, byl kolegiátní kostel povýšen na katedrálu. První biskup, Antoine de Pons de La Grange, zahájil její rozšíření a v rozsáhlé přestavbě pak pokračoval jeho nástupce Pierre Simon de Dreux-Brézé. Ten nechal zdvojnásobit délku hlavní lodi, přistavět dvě boční lodě a vybudovat souměrné průčelí se dvěma 81 metrů vysokými věžemi. Tyto novogotické úpravy vznikly pod vlivem slavného architekta Eugèna Viollet-le-Duca a inspirovaly se gotikou z oblasti Île-de-France z 12. století. Práce vedl pařížský architekt Jean-Baptiste Antoine Lassus a po jeho smrti v roce 1857 v nich pokračovali Eugène Millet a Paul Selmersheim. Katedrála byla vysvěcena 16. října 1923 a v roce 1949 jí byl udělen titul basilica minor. Katedrála je od roku 1875 zapsána na seznam historických památek francouzského ministerstva kultury. Kanovnická kapitula Historie zdejší kanovnické kapituly je ještě starší než samotný kostel Panny Marie. V roce 1386 ji založil bourbonský vévoda Ludvík II. Tehdy sídlila v kapli zasvěcené Zvěstování Panny Marie. Interiér a umělecká výzdoba Interiér chrámu zdobí množství uměleckých děl a prosvětlují ho četné vitráže. Ty zobrazují rod Bourbonů, výjevy ze života svaté Kateřiny a svaté Barbory, Ukřižování nebo Ježíšův rodokmen. Katedrála se proslavila zejména triptychem Mistra z Moulins. Toto mistrovské dílo vzniklo kolem roku 1500 a jeho autor byl dlouho neznámý. Dnes je ztotožňován s nizozemským malířem Jeanem Heyem. Návštěvníci zde mohou obdivovat také Černou madonu z 11. století, pozdně gotické sousoší Oplakávání Krista nebo klečící sochu Jany z Arku. Chrámový poklad navíc ukrývá slonovinový relikviářový kříž ze 17. století, Auberyho triptych a triptych Narození Páně, který se připisuje flámskému malíři Joosi van Clevemu. Od kaple ke katedrále Kaple závislá na převorství v Souvigny V roce 990 prodali čtyři bratři – Wion, Lambert, Bérard a Guillaume – převorství Saint-Pierre-et-Saint-Paul de Souvigny kapli zasvěcenou svatému Petrovi, která se nacházela v místě zvaném Molinis. Jde o vůbec první písemnou zmínku o dnešním městě Moulins. Roku 1097 potvrdil papež Urban II. dary věnované převorství v Souvigny, mezi nimiž byla zmiňována i capella de Molinis. V roce 1100 přenechal autunský biskup Norgaud ecclesiu de Molinis mnichům z Cluny, pod které převorství v Souvigny spadalo. Z původní kaple se tak stal kostel, což svědčí o tehdejším nárůstu místního obyvatelstva. Tato církevní stavba stála s největší pravděpodobností v blízkosti hradu budoucích bourbonských vévodů. Kolegiátní kostel Dne 19. října 1378 udělil papež Klement VII. papežskou bulou vévodovi Ludvíku II. Bourbonskému povolení zřídit při staré kapli Panny Marie kapitulu o dvanácti kanovnících v čele s děkanem. V roce 1386 pak neverský biskup Maurice de Coulange oficiálně ustavil tuto kolegiátní kapitulu, která podléhala přímo Svatému stolci, v kapli zasvěcené Zvěstování Panny Marie. Na sklonku středověku byla tato kaple z konce 10. století nahrazena novým objektem, známým jako „kolegiátní kostel Bourbonů“. Základní kámen této pozdně gotické stavby, která představuje nejstarší dochovanou část dnešního chrámu, položila v roce 1468 Anežka Burgundská, vdova po vévodovi Karlovi I. a matka tehdejšího burvonského vévody Jana II. Stavební práce pravděpodobně zahájil Jean Poncelet, dvorní stavitel Jana II., avšak v roce 1508 musely být přerušeny. Pokračovaly až za vlády vévody Petra II. z Bourbonu a jeho manželky, vévodkyně Anny Francouzské (dcery krále Ludvíka XI.). Kolem roku 1540 byl dokončen chór. Protože chyběly prostředky na další výstavbu, byl na západní straně provizorně uzavřen prostým štítem zdobeným rozetou, plazivými listy a fiálami. Toto provizorní průčelí sloužilo budově až do roku 1854. Celá tato historická část dnes tvoří kněžiště (chór) současné katedrály. Povýšení na katedrálu V roce 1822 bylo v Moulins zřízeno biskupství. První biskup, Antoine de Pons de La Grange, si vybral kostel Panny Marie za svůj sídelní chrám a kvůli jeho nedostačující kapacitě rozhodl o rozšíření stavby. V rozsáhlých pracích a celkovém dokončení budovy pak pokračoval jeho nástupce Pierre Simon de Dreux-Brézé. Katedrála byla slavnostně vysvěcena 16. října 1923 a v roce 1949 jí byl udělen titul basilica minor. Architektura Pozdně gotické kněžiště Pozdně gotické kněžiště (chór) představuje nejstarší a architektonicky nejhodnotnější část celé stavby. Vyznačuje se štíhlými proporcemi, slohovou jednotou a harmonií, v níž se elegance celkových hmot a plynulost linií snoubí s rafinovanými detaily. Při pohledu zvenčí má závěr chrámu tvar dvoupatrové pyramidy vyrůstající ze čtvercové základny. Spodní patro odpovídá úrovni střech radiálních kaplí, horní patro pak patě střechy samotného chóru. Obě úrovně lemují balustrády s lomenými oblouky, které propojují subtilní, mírně prohnuté opěrné oblouky. Široká okna s bohatými plaménkovými kružbami proměňují tuto část stavby v prosvětlenou „skleněnou taveninu“. Interiér ukazuje, s jakou odvahou dokázali středověcí stavitelé překonávat prostorová omezení. Vzhledem k tomu, že východní stranu stavby limitovala ulice, nebylo možné vybudovat klasický věnec radiálních kaplí. Chór se proto musel spokojit s ochozem (deambulatoriem) upraveným do podoby obdélníkové galerie. Aby architekti zakryli rovnou linii obvodové zdi a nabídli oku diváka harmonickou perspektivu, umístili na oba konce této galerie mohutné pilíře. Ty připomínají kamenné palmy, z jejichž vrcholů se do klenby rozbíhají svazky žeber. Ve vnitřním jižním rohu se tyčí subtilní schodišťová věžička ze 14. století, která v minulosti sloužila jako přístupová cesta ke kanovnické šatně. Na konci 18. století byl chór kolegiátního kostela zbaven původního lettneru (chórové přepážky) a vyřezávaných dřevěných lavic (stall) ze 16. století. Zanikly také čtyři kované a pozlacené mříže, které kolem roku 1770 zhotovili zámečničtí mistři Boyer a Paradis a které byly zničeny za Velké francouzské revoluce. Z této původní výzdoby se dochovaly pouze tři basreliéfy, které zdobily vnitřní stranu lettneru zbořeného v roce 1769. Dnes jsou osazeny do oltáře v kapli Nejsvětější Svátosti a zobrazují Cestu Panny Marie na Kalvárii, její Nanebevzetí a Korunování. Dva nebo tři další reliéfy z této série se dnes nacházejí na hlavním oltáři v kostele v sousední obci Villeneuve-sur-Allier. Novogotická loď a věže Dostavba katedrály patřila k nejvýznamnějším architektonickým počinům 19. století v departementu Allier. O rozšíření chrámu kvůli jeho nedostatečné kapacitě rozhodl již první moulinsský biskup Antoine de Pons de La Grange. Samotnou realizaci však zahájil až jeho nástupce Pierre Simon de Dreux-Brézé, přesvědčený zastánce ultramontanismu (směru zdůrazňujícího autoritu papeže). V umělecké sféře se biskupovo politické smýšlení projevovalo nadšením pro středověké umění a rodící se památkovou péči. Novou estetiku ve své diecézi všemožně podporoval a v letech 1852 až 1876 na průběh stavebních prací osobně velmi bedlivě dohlížel. Tyto stavební úpravy probíhaly v novogotickém slohu pod vlivem teoretika a architekta Eugèna Viollet-le-Duca. Pařížský architekt Jean-Baptiste Antoine Lassus, který měl za sebou již restaurování katedrály v Chartres, kaple Sainte-Chapelle či pařížské Notre-Dame, zvolil pro rozšíření původně pozdně gotického kostela styl inspirovaný gotikou z oblasti Île-de-France ze 13. století. Architektonický předěl mezi starou a novou částí budovy ještě více umocnil fakt, že pro dostavbu vybral odlišný stavební materiál. Plocha původní lodi se zdvojnásobila a přibyly dvě boční lodě. Pět klenebních polí uzavírá monumentální západní průčelí, nad nímž se tyčí dvě kamenné věže dosahující výšky 82 metrů. Výška kleneb v hlavní lodi činí přibližně 25 metrů. Hlavní oltář, završený ciboriem (nebesy), byl tehdy uspořádán „po římském způsobu“. (Dva historické prameny, Xavier Barbier de Montault (1878) a Dom Adrien Gréa (1909), dokládají, že v římském ritu nebyl oltář původně umístěn v apsidě, ale v popředí chóru, což umožňovalo celebraci čelem k lidu. Podle těchto autorů je takové uspořádání, na rozdíl od častější praxe po 16. století, původní a rubrikami Římského misálu legitimní). Na rozdíl od tehdejší běžné praxe nestál v hloubi apsidy, nýbrž v popředí chóru bližším k věřícím. Až po roce 1937 byl oltář přesunut na zadní konec kněžiště, na své původní místo v přední části se však vrátil v rámci liturgických reforem Druhého vatikánského koncilu. Sochařská výzdoba na průčelí, zobrazující světce a biskupy, je dílem sochařů Chenillona, Fromangera, Denécheaua, Gaudrana a Michel-Pascala. Nástěnné malby v portálu, provedené technikou voskové malby (enkaustiky), vytvořil Charles Lameire. Stavební práce, které původně započaly pod vedením architekta Esmonnota, převzali po Lassusově smrti v roce 1857 Eugène Millet a Paul Selmersheim. Vitráže Množství dochovaných vitráží v katedrále pochází z období gotiky. Většina z nich zobrazuje své donátory seskupené kolem ústředního náboženského motivu. V 15. století bylo běžné, že významní měšťané a šlechtici financovali výrobu kostelních oken a nechávali se do těchto děl zakomponovat, nezřídka i se svou nejbližší rodinou. Tato okna jsou nesmírně cenná v mnoha ohledech. Tvoří nejzářivější ozdobu někdejšího kolegiátního kostela a dokládají mimořádné nadání sklářských mistrů z konce 15. a počátku 16. století. Prvotřídní význam mají také z hlediska historického a ikonografického. Technika jejich výroby byla poměrně složitá. Výsledného vizuálního efektu autoři dosahovali současným kombinováním tří postupů: skládáním barevného skla (barveného přímo ve sklářské pánvi) spojovaného olověnými páskami, nanášením emailu pro zvýraznění kontur a detailů a malbou na čiré sklo, které se následně vypalovalo s pomocí tavenin (fluxů) pro dosažení trvalé průsvitnosti. Vitráže v kaplích V jednotlivých kaplích katedrály se nachází řada tematických vitráží: První okno představuje nejpřednější okno v kaplích katedrály a je věnováno svaté Kateřině. Ústřední velká postava svaté Kateřiny pochází ze 16. století a byla dodatečně vkomponována do vitráže z konce 15. století. Světice drží knihu, dlouhý meč a nohama šlape po postavě v turbanu, jež pravděpodobně představuje římského císaře Maxentia. Po obou stranách světice je okno rozděleno na pole, kde pod zlacenými gotickými baldachýny klečí donátoři z knížecího rodu se svými patrony. Vpravo klečí vévoda Jan II. doprovázený svatým Karlem Velikým (patronem Janova bratra, kardinála Karla II. Bourbonského, vyobrazeného ve vedlejším poli). Vlevo klečí Kateřina z Armagnacu, manželka Jana II., s růžencem v rukou, za níž stojí svatá Anna vyučující Pannu Marii ke čtení. V dalším poli se modlí Anna Francouzská se svým manželem, vévodou Petrem II., dcerou Susanou a synem Karlem, který zemřel v raném věku a nad nímž se vznáší anděl. Horní část okna zobrazuje scény ze života svaté Kateřiny: pokus o obrácení císaře Maxentia, učené disputace v Alexandrii, zázrak s rozpadnutím mučicího kola, stětí a přenesení jejího těla pěti anděly na horu Sinaj. Okno doplňují stuhy s nápisem CATERINA. Druhé okno představuje technikou grisaille Krista na kříži na modrém pozadí, kterého obklopuje Panna Maria na červeném pozadí a svatý Jan na zeleném pozadí. Třetí okno je rozděleno do tří polí imitujících bohatě zdobený interiér gotického kostela. Uprostřed sedí Panna Maria s Ježíškem na klíně, oblečená do fialových šatů s perlami a diamanty a modrého pláště lemovaného hermelínem. Za ní ji uctívá šest andělů v bílém oděvu se zlatými štolami. Krajní pole zaujímají neidentifikovaní donátoři – manžel podporovaný svatým Petrem a manželka se svatou Barborou. Čtvrté okno v bývalé Kapli pánů z Lécluse - V dolní části vitráže je zobrazen Ježíšův rodokmen spolu s rodokmenem předků Panny Marie počínaje králem Davidem. Horní část zachycuje legendu o svatém Jáchymovi a svaté Anně. Páté okno ve čtyřech polích rekapituluje život mučedníků odsouzených na zemi a oslavovaných v nebi. Okno v bývalé kapli rodiny Aubéry (1558): Zobrazuje hlavní epizody z křížové výpravy. Klečícím donátorem je Geoffroy Aubéry (starosta Moulins v letech 1552–1554) se svými čtyřmi syny, které doprovází Godefroy z Bouillonu (rod Aubéry odvozoval svůj původ od jednoho z jeho nejvěrnějších spolubojovníků). Donátorkou je jeho manželka Claude Chabas, kterou představuje její patron svatý Claude (Klaudius z Besançonu), se dvěma klečícími dcerami. Vitráž Charlese Popillona: Okno z poloviny 16. století financoval Charles Popillon, správce financí burbonského vévody, který je zde vyobrazen s manželkou Marií Brinon a syny. Pole zachycují Zvěstování, Nanebevzetí Panny Marie, žehnajícího Krista a výjevy z legend o dvou svatých Janech (Křtiteli a Evangelistovi). Vitráž v kapli rodiny Brinon: Kaple patřila rodině na konci 15. století, avšak vitráž je podle přítomných renesančních architektonických prvků datována do poloviny 16. století. Je věnována umučení svaté Barbory a ukazuje ji v interiéru věže s anděly, při odmítání pohanských model, mučení kleštěmi a bičování pruty. Vitráž s Marií Magdalenou: Druhá kaple na severní straně obsahuje okno se čtyřmi výjevy z legendy o Marii Magdaleně. Vitráž v kapli rodiny Le Tailleur: Okno z konce 15. století je rozděleno do pěti polí. Tři pravá pole zobrazují Krista na kříži s Pannou Marií a svatým Janem. Vlevo je vyobrazena Isabeau Le Tailleur (manželka moulinsského konzula Michela Cordiera) představená světicí. Vedle se nachází svatý Jiljí se svou laní stojící za mužem obklopeným šesti dětmi, kterým je pravděpodobně Gilles Le Tailleur, správce financí vévody Karla I. v roce 1448. Vitráže o svatých Janech a svaté Alžbětě: Okno ve čtvrté kapli propojuje legendy o obou svatých Janech. V páté kapli, která patřila rodině Jeana Chanteaua (prvního starosty Moulins v letech 1518–1520), vitráž reprodukuje tři výjevy ze života svaté Alžběty Uherské. Horní vitráže Tři horní vitráže v chóru pocházejí ze 16. století a nesou již výrazné znaky renesančního slohu. Ústřední vitráž zachycuje Smrt Panny Marie, zatímco dvě postranní zobrazují Zvěstování a Korunování Panny Marie. Mobiliář a vnitřní vybavení Obrazy Triptych Mistra z Moulins Katedrální poklad, uchovávaný v kapitulní sakristii, ukrývá slavný triptych Panna Maria v glórii (kolem roku 1501). Jeho autorem je „Mistr z Moulins“, jehož totožnost zůstávala dlouho neznámá, avšak dnes je téměř s jistotou ztotožňován s nizozemským malířem Jeanem Heyem. Vznik triptychu zadal burvonský vévoda Petr II. a jeho manželka Anna Francouzská pro potřeby kolegiátního kostela, případně – podle jiných historiků umění – pro svou soukromou vévodskou kapli. Centrální panel zobrazuje Pannu Marii na trůnu. Na obou bočních křídlech jsou vyobrazeni klečící donátoři se svými patrony a jejich dcera Suzanne z Bourbonu: Petra II. doprovází svatý Petr, zatímco Annu Francouzskou a dceru Suzanne doprovází svatá Anna. Na vnější straně zavřených křídel triptychu se nachází výjev Zvěstování provedený technikou grisaille. Středový panel Středový panel zachycuje Pannu Marii v glórii, která sedí na trůnu a na klíně drží Ježíška. Obklopuje ji čtrnáct andělů rozmístěných po obou stranách. Dva z nich drží korunu nad Mariinou hlavou, šest ji oddaně pozoruje a další dva v dolní části obrazu drží nápisovou pásku. Jeden z nich na ni ukazuje prstem a druhý směřuje pohled k Panně Marii, čímž naznačuje, že se text vztahuje k ní. Latinský nápis odkazuje na zásadní roli Panny Marie v katolické víře: „Hæc est illa de qua sacra canunt eulogia, sole amicta, Lunam habens sub pedis, Stellis meruit coronare duodecim“ („To je ta, o níž zpívají posvátné chvály: oděná sluncem, s měsícem pod nohama, zasloužila si být korunována dvanácti hvězdami“) (Zjev 12, 1). Uprostřed koncentrických kruhů, které se objevují za Marií, září slunce vyzdvihující výjimečnost její osobnosti a božský rozměr jejího osudu. Maria se vznáší v prostoru a nohama se dotýká srpku měsíce. Přepychová koruna, kterou se andělé chystají vložit na její hlavu, je zakončena dvanácti hvězdami (na obraze je jich kvůli perspektivě viditelných pouze sedm, u zbývajících pěti lze rozeznat jen základy jejich hrotů). Panna Maria není zahalena do tradiční modré barvy mariánské ikonografie, nýbrž do těžkého červeného pláště, který odkazuje na budoucí Kristovo utrpení (Pašije). Tento prvek, známý například z vyobrazení madon od Hanse Memlinga nebo Jana van Eycka, jasně dokládá vliv vlámských primitivů na tvorbu Mistra z Moulins. Maria drží hlavu pokorně skloněnou v hlubokém rozjímání, zatímco malý Ježíš se dívá směrem k divákovi a rukou žehná světu, což naznačuje, že si je již vědom svého duchovního poslání. Boční panely Na bočních křídlech jsou vyobrazeni donátoři se svými svatými patrony a jejich jediná dědička Suzanne, jejíž tvář je zachycena s výraznými, esteticky nelichotivými rysy. Zatímco vévodská rodina setrvává v hlubokém, tichém rozjímání, postoj svatého Petra a svaté Anny působí dynamičtěji a naznačuje, že právě u Marie úspěšně za rodinu orodovali. Sochařská výzdoba Černá madona z Moulins Socha Černé madony zobrazuje Pannu Marii sedící na trůnu se dvěma panely. Levou rukou původně držela stonek lilie (který je dnes ulomený), zatímco pravou paží objímá svého Syna sedícího na jejím klíně. Ježíšek tiskne jednou rukou k hrudi knihu evangelií a druhou rukou žehná. Podle legendy přivezl tuto sochu ze Svaté země jeden z pánů z Bourbonu a městu ji daroval samotný král Ludvík IX. Jedná se o románskou skulpturu typu sedes sapientiae (Panna Maria na trůnu) z 11. století, která byla v 15. století potažena plátnem (kašírována) a přemalována. Je umístěna v samostatné kapli, kde lze obdivovat také polychromovaný dřevěný basreliéf znázorňující Smrt Panny Marie. Městský archiv uchovává záznam o slavném zázraku z 21. listopadu 1655, kdy Panna Maria údajně zachránila Moulins před ničivým požárem. Oheň tehdy náhle ustal poté, co jeden z odvážných věřících hodil doprostřed plamenů plášť sejmutý z této sochy. S touto svatyní se pojil také zvyk pálit před Černou madonou voskové kolo, což někteří badatelé interpretují jako solární symbol obnovy. Socha byla slavnostně korunována 22. května 1910. Dne 8. prosince 1946 navštívil katedrálu tehdejší apoštolský nuncius v Paříži Angelo Roncalli (budoucí papež Jan XXIII.), který zde požehnal děkovnou děkovnou tabulku (ex voto). Ta byla do chrámu umístěna jako poděkování za ochranu, kterou Černá madona městu Moulins poskytovala během let německé okupace. Oplakávání Krista Krypta pod hlavním oltářem, která v současnosti slouží jako pohřebiště moulinsských biskupů, ukrývá hrobky prvních dvou manželek burbonského vévody Jana II. – Johany Francouzské a Kateřiny z Armagnacu. Jsou zde uložena také srdce samotného Jana II. a jeho nástupce Petra II. Pozdně gotické sousoší „Oplakávání Krista“ (v minulosti umístěné u hlavního oltáře) nahradilo nad hrobkou původní monument, který v roce 1793 zničili revolucionáři. Písemné prameny o původu tohoto uměleckého díla mlčí; je však možné, že původně pochází z bývalého karmelitánského kostela v Moulins. V současnosti je sousoší umístěno v jedné z bočních kaplí. Tento sochařský soubor se v detailech liší od obvyklých ztvárnění Ukládání Krista do hrobu. Představuje spíše procesí postav defilujících před tělem mrtvého Krista, jehož hlava směřuje doprava. Skupinu tvoří celkem osm postav: Kristus, Panna Maria podporovaná svatým Janem, svatá žena nesoucí knihu evangelií, Marie Magdalena s nádobou na masti, Marie Kleofášova utírající si slzy, Nikodém a další učedník. Volné, splývavé oděvy, místy lemované kožešinou, a smuteční šat poukazují na vliv burgundského umění. Specifický regionální prvek (tzv. burbonskou stopu) lze rozpoznat podle charakteristické rýhy, která prodlužuje vnější koutek očí vyobrazených postav. Jana z Arku Socha klečící Jany z Arku v modlitbě je dílem sochaře Raymonda Léona Rivoira (1884–1966), umělce pocházejícího z blízkého města Cusset. Nachází se v blízkosti Popillonovy vitráže, před kaplí, v níž bývá obvykle umístěna Černá madona. Autorské sádrové vyobrazení této sochy bylo poprvé představeno v roce 1910 na prestižním Salonu francouzských umělců. Varhany Hlavní varhany Hlavní nástroj na kůru postavil varhanář Joseph Merklin. Varhanní skříň byla navržena architektem Eugènem Milletem. Jelikož nástroj prošel od doby svého vzniku jen minimálními úpravami, představuje dnes jeden z mála autenticky dochovaných příkladů varhanářské práce firmy Merklin z tohoto období. Dispozice varhan čítá 42 rejstříků v dokonale vyváženém rozsahu od 32' do 1'. Jazykové hlasy jsou jasně znělé, aniž by působily agresivně, zatímco základní (labiální) hlasy mají plný a jemný tón. Spojení obou těchto složek vytváří monumentální, vážný a hluboký zvuk plných varhan (grand-chœur). Výjimečnou jemností vynikají také sólové a vedlejší rejstříky. Tento nástroj je dokonalou ukázkou církevního symfonického stylu, který byl pro Josepha Merklina typický. Varhany byly slavnostně předány do užívání v srpnu 1880, přičemž na inauguračním koncertu vystoupili slavní varhaníci Alexandre Guilmant, Charles Duvois, Leblond a Louis Fimbel. Samotná firma Merklin provedla generální čištění a údržbu nástroje v letech 1893, 1390 a následně v letech 1974 až 1976. Opravený nástroj tehdy převzala renomovaná varhanice Marie-Claire Alainová. Z její iniciativy byla v témže roce píšťalová a mechanická část varhan prohlášena za movitou historickou památku (monument historique). Poslední restaurování, které nástroji precizně vrátilo jeho původní autentickou podobu, dokončili v roce 1992 varhanáři Micolle a Valentin. Hlavním titulárním varhaníkem katedrály je od roku 2001 Alexis Droy, který zároveň působí jako profesor hry na varhany na konzervatoři v Moulins. Chórové varhany (Orgue de chœur) Jedná se o varhany z dílny Abbey, které byly zakoupeny v roce 1933 z pařížské školy Schola Cantorum pro potřeby katedrály. Nákup financoval (zcela nebo z velké části) Jean-Baptiste-Augustin Gonon, od roku 1926 biskup v Moulins, který byl sám varhaníkem. Nástroj byl uveden do provozu na podzim roku 1933. Nástroj se skládá ze dvou částí: přední část, která odpovídá 1. manuálu, má malou varhanní skříň (buffet) z 19. století, zatímco zadní část byla přistavěna při instalaci varhan v roce 1933. Štítek na hracím stole nese nápis „J. Abbey, à Versailles“, což odpovídá obchodnímu názvu varhanářské manufaktury Abbey před rokem 1862. Malá skříň patřila původním salonním varhanám rodiny Abbey a pochází z roku 1850 nebo z dřívější doby. Mechanické uspořádání starší části bylo pozměněno jen minimálně, ačkoli při instalaci v katedrále došlo k novému intonování rejstříků. V roce 1933 byla pravděpodobně přidána mechanická pedálová spojka pro hlavní stroj (grand-orgue) a pedál. Kromě toho spočívaly tehdejší práce v prostém osazení malého nástroje Abbey, k němuž byl v zadní části připojen elektricky ovládaný žaluziový stroj (récit). Tyto úpravy provedla firma Gloton-Debierre z Nantes. V roce 1938 byly varhany přemístěny z chóru do ochozu (deambulatoria) a dnes se nacházejí v blízkosti kapitulní sakristie, v bývalé kapli svatého Michala. V roce 1975, ještě před zahájením prací na hlavních velkých varhanách, nástroj vyčistila od prachu a naladila firma Michel-Merklin & Kuhn. Dubová vzdušnice hlavního stroje z roku 1850 má mechanickou tónovou trakturu s kancelovým systémem. Vzdušnice žaluziového stroje je vyrobena z překližky a je vybavena elektropneumatickými ventily pro každou píšťalu. Ovládání rejstříků (registrová traktura) je v obou případech mechanické, s mechanickým zapínáním trubky na žaluziovém stroji. Mezi hlavním a žaluziovým strojem je umístěna doplňková pneumatická vzdušnice, která nese 30 basových píšťal rejstříku Kryt 16' (bourdon 16'), sdílených s pedálem. Klávesnice hlavního stroje je historická s přímou mechanickou trakturou, zatímco klávesnice žaluziového stroje využívá elektrické kontakty. Spojka obou manuálů je mechanická (válečková). Pedál má k dispozici mechanickou spojku pro 1. manuál, elektrickou spojku pro 2. manuál a jeden rejstřík pneumaticky sdílený z 1. manuálu (Kryt 16'). Pohřební pás (Litre funéraire) Katedrála uchovává v bývalé kapli svatého Michala, kam byly v roce 1938 přemístěny chórové varhany, zajímavý pohřební (smuteční) pás s erby rodiny Feydeau. Tento pás se skládá z černě namalovaného pruhu táhnoucího se podél stěn kaple, na němž je vyobrazeno pět znaků. Blason tohoto erbu je: v modrém poli zlatá krokev doprovázená třemi zlatými mušlemi (hřebenatkami). Kaple svatého Michala patřila rodině Feydeau v 16. a 17. století. Na konci 15. století zastávala tato rodina pocházející z historického kraje Marche významné funkce u dvora bourbonshých vévodů (hrabat z Marche). Poté, co bylo vévodství v roce 1531 zkonfiskováno králem Františkem I., se rodina přidala na stranu francouzské koruny. Dvě větve tohoto rodu se usadily ve městě Moulins: linie Feydeau de Rochefort (jejímž zakladatelem byl Antoine Feydeau, poradce a lékař vévody Petra II. Bourbonského) a linie Feydeau de Clusors (jejímž zakladatelem byl Pierrův bratr Pierre Feydeau, pokladník kraje Bourbonnais); obě tyto větve v regionu přetrvaly až do 18. století. Kapitula Panny Marie Popis znaku kapituly Panny Marie (chapitre de Notre-Dame) podle heraldických zásad: V modrém poli posázeném zlatými liliemi je červené šikmá břevno, přes všechno je přeložen výjev Zvěstování Panny Marie: Panna Maria v přirozené barvě (barvě těla), oděná v červeném a modrém rouchu, se zlatým závojem a svatozáří téže barvy. Po její pravé straně (heraldicky vpravo, divákovo vlevo) stojí anděl, rovněž v přirozené barvě, se stříbrnými křídly, oděný ve zlatě a se zlatou svatozáří, který klečí na pravém koleni a drží stříbrnou kvetoucí stonek lilie a stříbrnou stuhu, na níž je černým písmem napsáno: AVE MARIA. U nohou Panny Marie stojí zlatá váza, ze které vyrůstá stříbrný stonek lilie. Celá tato skupina postav stojí na podstavci a je završena architektonickým baldachýnem, vše ve zlaté barvě. Popis nejstarší pečeti kapituly V díle Armorial du Bourbonnais od Georgese de Soultraita je popsána nejstarší pečet kolegiátní kapituly z konce 14. století, která se dochovala v kapitulním archivu. Pečeť je elipsovitého tvaru a poměrně velkých rozměrů; zobrazuje výjev Zvěstování Panny Marie přeložený přes pole s erbem rodu Bourbonů. Tato skupina postav spočívá na konzole a je završena baldachýnem ve stylu vrcholné gotiky (druhého lomeného období). Opis ‚.: S : CAPITULI : BEATE : MARIE. DE MOLINIS :.‘ je vyveden gotickou majuskulou.“ Dějiny kapituly Královskou kolegiátní kapitulu kanovníků u Panny Marie v Moulins založil v roce 1386 Ludvík II., vévoda z Bourbonu. S argumentem, že jeho poddaní (manants) jsou nuceni docházet na bohoslužby do Izeure, což bylo obtížné za jakýchkoli okolností a zcela nemožné v době války, se obrátil na Svatý stolec. Žádal o povýšení kaple Panny Marie (cappella Molendinorum), situované přímo v areálu (pourpris) jeho moulinského hradu, na kolegiátní kostel. Tuto kapli Panny Marie nechal postavit vévoda Petr II. Bourbonský, pravděpodobně na místě starší kaple svatého Petra, zmiňované již v roce 991. Jeho žádost však narazila na nemalé potíže kvůli čtyřem staletím výsadních práv, která k této kapli vlastnili benediktini z kláštera v Souvigny. Navzdory papežské bule vydané vzdoropapežem Klementem VII. (Robertem Ženevským) dne 19. října 1378 se spory vlekly dalších osm let. Klášter v Souvigny nakonec výměnou za určité výsady ustoupil. Dne 6. prosince 1386 pak seversský biskup Maurice de Coulange slavnostně uvedl do úřadu novou kapitulu, která podléhala přímo Svatému stolci. Skládala se z děkana a dvanácti kanovníků a sídlila v kapli, jež byla zasvěcena Zvěstování Panny Marie. Kanovníci, kterým byla zajištěna renta ve výši třiceti liber, byli jmenováni vévodou, s výjimkou jednoho, kterého vybíral převor ze Souvigny. Prvního děkana jmenoval vévoda a do úřadu jej uvedl papež; jeho nástupci již byli voleni samotnou kapitulou a potvrzováni převorem ze Souvigny. Geograf Nicolas de Nicolaÿ popsal fungování kapituly v roce 1569 ve svém díle Description générale du Bourbonnais následovně: „Ve zmíněném městě Moulins, v kostele Panny Marie, se nachází nadace založená výše jmenovaným dobrým vévodou Ludvíkem, sestávající z kolegia dvanácti kanovníků a děkana, čtyř chórových kleriků (clercs coriaulx) a jednoho učeného sakristána či kostelníka (marguillier). Tato nadace disponuje velmi dobrými a rozsáhlými stálými rentami z pozemků podle zvykového práva kraje Bourbonnais. Kapitula má vlastního oficiála (církevního soudce) pro projednávání svých právních záležitostí, přičemž odvolání proti jeho rozhodnutím se podávají v Lyonu před tamním metropolitou. Nemělo by se opomenout ani to, co se nachází v jejich pokladnici – totiž nadace zřízená panem Pierrem de Belleperche z doby, kdy žil jako biskup v Auxerre. Tento velký doktor práv, jímž se chtěli honosit Burgunďané, patřil podle zakládací listiny k urozené rodině Breschardů, pánů z Confexu u Belleperche. Z tohoto důvodu si jej obyvatelé Bourbonnais mohou právem nárokovat jako svého rodáka.“ Kolegiátní kapitula Panny Marie byla povýšena na kapitulu katedrální bulou Paternæ caritatis, která schválila vytvoření moulinské diecéze. Bula byla zveřejněna 16. října 1822 a v platnost vstoupila 30. října téhož roku. Nová katedrální kapitula se skládala ze dvou generálních vikářů, devíti sídelních (titulárních) kanovníků a tří kanovníků honorárních. Do úřadu ji 7. září 1823 slavnostně uvedl tehdejší moulinský biskup Antoine de Pons de La Grange. V roce 1853 nechal biskup Pierre-Simon de Dreux-Brézé u papeže Pia IX. schválit nové kapitulní statuty (konstituce). Kapitula měla napříště čítat devět kanovníků, výhradně kněží, z nichž biskup vybíral jednoho faráře pověřeného duchovní správou, a jednoho hodnostáře – děkana. V souladu se statuty rozšířil moulinský biskup kapitulu o další dvě hodnosti: arcikněze (archipresbytera) a arciděkana. Generální vikáři biskupa se stávali honorárními kanovníky přímo z titulu své funkce (ipso jure) a této výsady užívali doživotně. Vedle nich mohl biskup jmenovat až dvacet dalších honorárních kanovníků; ti měli své místo v kapitulním chóru a účastnili se kapitulních zasedání, kde sice měli hlas poradní (mohli se vyjadřovat), nikoli však hlas rozhodovací (nemohli hlasovat). Dne 6. dubna 1857 prohlásil císař Napoleon III. tento krok moulinského biskupa za zneužití pravomoci (acte abusif), neboť biskup změnil vnitřní zřízení kapituly bez předchozího souhlasu státních orgánů, čímž porušil článek 33 organického zákona z 18. germinalu roku X a královské nařízení ze 29. října 1823. Od reformy církevního práva a vydání nového Kodexu kanonického práva (CIC) z roku 1983 již právnické osoby (jako je kapitula) nemohou vykonávat úřad faráře. Farnost Panny Marie (Notre-Dame) proto byla od kapituly organizačně oddělena a úřad kapitulního faráře (vicaire-curé) fakticky zanikl. Farářem je dnes diecézní kněz jmenovaný přímo biskupem. Kapitulní oděv (Habit des chanoines) Kanovníci kolegiátního kostela nosili specifický duchovenský oděv. Při pohybu ve městě se jejich klerika běžného střihu zapínala na fialové knoflíky a knoflíkové dírky byly obšité nití téže barvy. Cingulum (pás) a rotonda (límec kolem kolárku) byly vyrobeny z fialového hedvábného sukna. Jejich chórový oděv sestával z rochety s volně splývajícími rukávy a z almuce přehozené přes levou paži, což byl široký kožešinový pruh z hermelínu nebo popelky (šedé veverky) sahající až k nohám. V zimě si přes rochetu oblékali dlouhý a široký plášť z černého sukna, jehož přední strana byla podšitá karmínovým hedvábím. Navrch se nosila černá špičatá manteleta sahající až k patám, jejíž kapuce byla podšitá kožešinou. Během velkých mrazů si kanovníci při ranních chválách, které zpívali pravidelně každý den v šest hodin ráno, často halili do almuce i celou hlavu. Od 19. století, na základě privilegia uděleného papežem Piem IX., má kapitula (která se po zřízení moulinské diecéze stala kapitulou katedrální) právo nosit fialový kolárek (collaro) a fialovou prelátskou cappu (plášť) s karmínovou hedvábnou kapucí, která je v zimním období doplněna o bílou kožešinu. Podle přísných liturgických pravidel platí, že duchovní, kteří nemají biskupské svěcení a jimž bylo toto privilegium uděleno, nesmí nechat vlečku cappy volně splývat, ale musí ji mít podvázanou – s vlečkou svinutou pod levou paží a upevněnou červenou hedvábnou šňůrou. Papežské breve Pia IX. však udělilo moulinským kanovníkům výsadu nechat v zimním období přední část pláště volně splývat až na zem. Statuty z roku 1853 výslovně stanovují, že kanovníci u Panny Marie nosí svůj chórový oděv pouze v katedrále, nebo když mimo katedrálu vystupují capitulariter – tedy jako oficiálně ustavená korporace (kapitula) –, případně když doprovázejí biskupa při jeho službě. Při méně slavnostních příležitostech nosí jako chórový oděv černou mochetu s červeným lemováním a knoflíky. Od zavedení liturgické koncelebrace po Druhém vatikánském koncilu se však kanovníci při velkých slavnostech v katedrále již vizuálně neodlišují od ostatních kněží. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Cathédrale Notre-Dame-de-l'Annonciation de Moulins na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Katedrála Notre-Dame-de-l'Annonciation de Moulins na Wikimedia Commons