Ligier

A Ligier francia autógyártó cég és volt Formula–1-es csapat, melyet a korábbi autóversenyző és rögbijátékos, Guy Ligier alapított. Az elsősorban mikroautók építésére szakosodott cég 1976 és 1996 között volt a sportág tagja, de ezenkívül sportautó-prototípusok építésével máshol, többek közt az LMP3 kategóriában is indultak. Története A cég a Ligier JS2 sportautóval tört be az automobil üzletbe, amelyet a Citroën SM-ben is felhasznált Maserati V6 motorral szereltek fel. Valamennyi autójukat a JS előtaggal látták el, amely Ligier barátjára, az elhunyt Jo Schlesserre emlékezik. A Maserati V6 korszerű motor volt, és a JS2-t sokan találták jól megtervezett gépkocsinak, melynek hajtóerő-súly aránya igen kedvező volt. Az utolsó SM-eket szintén a Vichy-i Ligier gyárban készítették. Az 1973-as olajválság a JS2 piacának olyan csökkenését okozta, hogy a gyártás röviddel ezután meg is szűnt, és a cég mikroautók gyártására koncentrált, mint például a moped hajtású JS4-re 1984-ben. A gyár egyik innovatív megoldása volt az automatikus párhuzamos parkolási mód kifejlesztése az 1990-es évek közepén az egyik elektromos autójukban. 2008 szeptemberében a gyárat megvette a Benetau csoport mikroautó divíziója. 2011-ben elkezdték a Duè márka bevezetésével egy vadonatúj mikroautó (kvadricikli) piacra dobását, 2023-ban pedig Myli néven az első tisztán elektromos hajtásút. A gyár mikroautói mellett EZ10 néven önvezető mikrobuszt is gyárt, amely 8-10 utas szállítására alkalmas. A Formula–1-ben Guy Ligier maga is versenyzőként próbált szerencsét, egészen barátja, Jo Schlesser haláláig az 1968-as francia nagydíjon. Ekkor úgy döntött, hogy inkább csapatot alapít és úgy folytatja tovább. Első autója, a Michel Têtu tervezte Ligier JS1 (ahol a JS Jo Schlessert jelenti) különféle versenyeken indult 1970-ben, majd a következő évben a JS3-mal. A korábbi francia Formula–1-es Matra csapat távozása után három évig nem volt francia istálló a sportágban. A csapat felszerelésének megszerzése után a Ligier belépett a Formula–1-be 1976-ban a Matra V12 motoros JS5-tel, majd 1977-ben már versenyt nyertek Jacques Laffite-tel (a svéd nagydíjat). Ezt az első "teljesen" francia győzelemnek tekintik a Formula–1-es bajnokságban, mivel a kasztni, a motor és a versenyző is francia volt (bár a Goodyear gumiabroncs és a Hewland sebességváltó nem). A Matrával való együttműködés 1979-ben véget ért, ekkor megépítették a Cosworth motoros, wing-car koncepciójú JS11-et. Laffite megnyerte a bajnokság első két futamát. Ezt követően a Williams és a Ferrari hatékonyabb működésű autót épített, az évad második fele már nem volt olyan sikeres a franciák számára. A JS11-nek és utódainak köszönhetően a Ligier az élmezőnybe tartozott az 1980-as évek elején. A Talbot autógyártól kapott támogatás (magát a csapatot is Talbot Ligiernek nevezték ekkor) és a neves francia szponzorok ellenére mégis hanyatlani kezdett a teljesítményük 1982 után. Még egy Matra turbómotort is teszteltek, amit végül nem vetettek be. A csapat számára egyedül François Mitterrand elnök támogatása volt kedvező, aki elintézte nekik, hogy ingyen kapjanak egy másik francia gyártótól, a Renault-tól turbómotorokat. Ez, valamint újabb francia szponzorok érkezése (Loto, Elf) valamelyest versenyképesebbé tette őket. A Renault 1986-ban kiszállt a sportágból, a Ligier motorszállító nélkül maradt. Gyakorlatilag innentől kezdve szinte évente váltogatták a motorpartnereiket. René Arnoux heves kritikáját követően felbontották az Alfa Romeóval kötött szerződést, helyette a Megatron névre átcímkézett BMW-egységeket használták, amiket az Arrows csapattól kaptak. 1988-tól kezdve aztán előbb a Judd, majd a Ford-Cosworth, a Lamborghini, ismét a Renault, majd a Mugen-Honda motorpartnerei lettek, gyors egymásutánban. Ennek a nyolcvanas évek végén küszködés lett a vége: 1988-ban, 1990-ben és 1991-ben például egyetlen pontot sem szereztek, az 1988-as San Marinó-i futamra pedig egyik pilótájuk sem tudott kvalifikálni. Ezzel komoly pénzügyi gondokat is magukra vontak, amin csak részben segített, hogy a szintén francia Larrousse csapat kizárása után 1990-ben konstruktőri tizedikek lettek. 1993-ban Guy Ligier eladta a csapatot Cyril de Rouvre-nak, miután az erős Renault motorokra váltás sem hozta meg az előző évben az áttörést. Ezt követően a csapat formája némileg javulni kezdett, és dobogós helyezések elérésére is képesek voltak. 1994-ben a csapatot Flavio Briatore és Tom Walkinshaw vásárolták meg, de ajánlatot tett többek között Alain Prost, valamint a Williams támogatásával Hughes de Chaunac és Philippe Streiff is. Mint kiderült, Briatore számára azért volt szükséges az üzlet, mert így szerezte meg a Benetton csapat számára a Renault motorokat. Helyettük a Mugen-Honda lett a Ligier partnere, amely nem volt botránytól mentes, ugyanis a Minardi csapatnak is élő szerződése volt velük. Ugyan ezek a motorok nem voltak annyira megbízhatóak, de meglepően erősek voltak, ennek következtében két dobogós helyet is szereztek velük, köztük a szezonzárón Olivier Panis egy második helyet. 1996-ban az esős, sok kiesőt hozó monacói nagydíjon Panis győzni tudott, amely René Dreyfus 1930-as győzelme óta az első teljesen francia győzelem volt a hercegségben. Ezzel tizenöt év után nyert újra a csapat, mellyel felállított egy rekordot is: más csapat, a jogutódlást leszámítva, nem volt képest sorozatban ennyi győzelemmentes szezont követően ismét nyerni. Az idény végén a csapatot Alain Prost felvásárolta és Prost Grand Prix néven versenyeztette tovább. A csapat autói hagyományosan a 25-ös és a 26-os rajtszámokkal versenyeztek. Formula–1-es eredmények Jelmagyarázat: G =Goodyear, M =Michelin, P =Pirelli Külső hivatkozások Statisztikák csapatról (németül) Forráshivatkozások