Katedrála Notre-Dame-de-l'Assomption (Clermont)

Katedrála Nanebevzetí Panny Marie (Cathédrale Notre-Dame-de-l'Assomption) je gotický biskupský chrám nacházející se ve francouzském městě Clermont-Ferrand. Její výstavba byla zahájena roku 1248 v samotném srdci Clermontu, historické metropole Auvergne. Současná stavba nahradila starší románskou katedrálu, které předcházely další dva křesťanské svatostánky. Původně byl chrám zasvěcen svatému Vitalovi a svatému Agricolovi. Většina dnešní podoby katedrály pochází z druhé poloviny 13. století. Jde o první významnou stavbu, při jejíž realizaci byl jako stavební materiál použit tmavý sopečný kámen z Volvic (tzv. pierre de Volvic), který jí dodává specifický vzhled. Západní průčelí a další renovace jsou dílem architekta Eugèna Viollet-le-Duca z druhé poloviny 19. století. Díky své monumentálnosti a unikátnímu charakteru tvoří katedrála jeden z hlavních symbolů města. Katedrála stojí na vrcholu centrálního pahorku, který tvoří historické jádro města. Nachází se na křižovatce starých uliček a náměstí, která dodnes kopírují půdorys středověkého opevnění ze 3. století. Jižní prostranství před chrámem ústí na náměstí Place de la Victoire, jemuž dominuje socha papeže Urbana II., který zde během koncilu v roce 1095 vyhlásil první křížovou výpravu. Historie Prvotní stavby V 5. století nechal Namatius, biskup obce Arvernů, postavit první kostel. Křesťanské bohoslužby se díky tomu přesunuly z tehdejší okrajové čtvrti, kterou Řehoř z Tours ve svých dějinách Historia Francorum nazývá „vicus christianorum“ (dnešní čtvrť Saint-Alyre), přímo do centra dění. Namatius budovu zasvětil svatému Vitalovi a Agricolovi, jejichž ostatky nechal převézt z Ravenny. Podle Řehoře z Tours šlo o nejstarší vnitroměstský kostel bazilikálního typu zdobený mramorem, s jednou hlavní a dvěma bočními loděmi. „Byl 150 stop dlouhý (43,5 m), 60 stop široký (17,4 m) a 50 stop vysoký (14,5 m), měl 42 oken, 70 sloupů a 8 vchodů,“ uvádí kronikář. Významnou osobností 5. století byl také biskup Sidonius Apollinaris – básník, politik a zeť jednoho z posledních římských císařů, Avita. Mezi lety 470 a 475 organizoval obranu města před opakovanými útoky vizigótských vojsk krále Euricha. Přestože Arvernové město ubránili, Řím jej nakonec Vizigótům přenechal výměnou za Provence. Původní katedrálu nechal v roce 760 zbořit Pipin Krátký, ale biskup Adebert ji v letech 764–768 nechal obnovit. Poté, co stavbu v roce 915 znovu zničili Normané, zahájil její rekonstrukci v románském slohu biskup Štěpán II. (Étienne II.), bývalý opat z Conques a bratr clermontského vikomta. Románská katedrála Výstavba Biskup Štěpán II. nechal stavitelem Alleaumem vybudovat v pořadí již třetí, tentokrát románskou katedrálu, která byla zasvěcena Panně Marii v roce 946. Stavba byla považována za nepřekonatelný vzor a pravděpodobně sloužila jako prototyp pro řadu dalších kostelů v oblasti Auvergne. V 11. století zažila katedrála období rozkvětu. Clermontští biskupové tehdy získali od Viléma V. z Auvergne právo razit vlastní mince – toto privilegium si udrželi až do vlády Františka I. O století později, v 12. století, ji opat Suger nazýval „biskupskou Pannou Marií“, aby ji odlišil od „hlavní Panny Marie“, tedy baziliky Notre-Dame-du-Port. To vedlo clermontského historika Ambroise Tardieua k domněnce, že právě bazilika Notre-Dame-du-Port mohla po normanských nájezdech v 10. století dočasně sloužit jako katedrála. Krypta Krypta, objevená v roce 1885, se dochovala ve značně poškozeném stavu – s pobořenými klenbami, výkopy pro umístění sarkofágů a narušená základy pozdější gotické katedrály. Původní půdorys krypty lze rekonstruovat do podoby kolem roku 1000. Podle textu mnicha Helgauda z opatství Saint-Benoît-sur-Loire víme, že sloužila jako předloha pro kryptu kolegiálního kostela Saint-Aignan v Orléans, kterou nechal vystavět král Robert Pobožný a která byla vysvěcena v roce 1029. Střed krypty tvoří tři konfese ústící do čtvercového sálu. Ten se skládá ze tří lodí s křížovými klenbami podepřenými sloupy. Na tento prostor navazuje o něco užší chór, v němž se nacházejí dvě půlkruhové niky a jedna čtvercová, v níž je umístěn oltář s úzkým střílnovým oknem v ose. Celý komplex obepíná úzká chodba (ambit), která po obou stranách umožňuje přístup do centrálního sálu i do horního kostela. K dochované zakřivené části ambitu přiléhají čtyři téměř čtvercové kaple s mimostředně umístěnými vchody. Tyto prostory, později využívané jako pohřební kaple, byly rozšířeny ve 12. nebo na začátku 13. století. V kryptě se rovněž nachází vzácný mramorový sarkofág ze 4. století. Socha Panny Marie V 10. století se právě v Clermontu objevila vůbec první socha Madony v majestátu. Kolem roku 946 nechal Štěpán II., bývalý opat z Conques, zhotovit relikviářovou sochu Panny Marie. Inspiroval se pravděpodobně relikviářem svaté Víry (Sainte Foy), zdobeným ryzím zlatem, který vznikl zřejmě v 9. století. Tato první socha, určená pro oltář nové katedrály, se nepochybně stala předlohou pro všechny románské „auvergneské madony“. Relikviář měl hlavu z pozlaceného stříbra osázenou drahokamy, tělo pokrývaly pláty zlata, stříbra a mědi a samotný trůn byl rovněž zdoben zlatem a drahými kameny. Během Francouzské revoluce byla socha zničena a roztavena pro potřeby pařížské mincovny. Zmínky o ní se však dochovaly v rukopisu Codex Claromontanus v clermontské knihovně. Tento kodex, napsaný v latině v 11. století, obsahuje vyprávění jáhna Arnauda o vidění Roberta, opata z Mozacu, v němž popisuje okolnosti vzniku sochy: „Zasvětil [katedrálu] ke cti Matky Boží, provždy Panny, a učinil ji tak krásnou, že v našich dobách by se jí v celém vesmíru nic nevyrovnalo.“ Na zadní straně listu se nachází perokresba zachycující podobu sochy. Panna Maria sedí na trůnu a na klíně drží Ježíška, který je však vyobrazen s tváří dospělého muže. Ruce postavy jsou nápadně naddimenzované. Gotická katedrála Návrh projektu V roce 1248 se biskup Hugues de la Tour rozhodl zahájit stavbu nové katedrály. Inspirovala ho pařížská Sainte-Chapelle, která ho při jeho návštěvě metropole zcela nadchla. Vybudování chrámu v prestižním severofrancouzském gotickém stylu mu mělo pomoci potvrdit nadvládu nad městem, které se vrátilo do biskupských rukou teprve před několika desetiletími. Vedením stavby byl pověřen Jean Deschamps, autor katedrál v Narbonne a Limoges. Inspirován vzory z Beauvais a Amiens, vytvořil originální plány: okna nevyplňují celý prostor mezi podpěrami a postrádají nástěnné oblouky (formerety), klenební žebra se napojují přímo do klenby, eliptický půdorys pilířů v závěru chóru umožňuje, aby do svatyně pronikalo maximum světla z oken v apsidě, přesahy terasy umožňují volný průchod kolem opěrných oblouků. Hlavní zvláštností stavby je použitý materiál: volvický kámen (typ trachyandezitu). Ten dává katedrále charakteristickou tmavou barvu a díky své pevnosti umožnil vybudovat mimořádně štíhlé pilíře. Právě kvůli této černé barvě ji bratři Goncourtové později nazvali „katedrálou uhlířů“. Jean Deschamps pracoval v letech 1248 až 1287 na chóru, v němž svatý Ludvík oženil svého syna (budoucího Filipa Smělého) s Isabelou Aragonskou. Král možná právě při této příležitosti financoval část vitráží, které pravděpodobně pocházejí ze stejné dílny jako ty v Sainte-Chapelle. Chór, transept a začátek lodi byly dokončeny kolem roku 1273. Poté se tempo prací zvolnilo. V roce 1317 byly k užívání připraveny první tři klenební pole. V témže roce však vznik diecéze Saint-Flour odčerpal finanční prostředky, což vedlo k dalšímu zpomalení výstavby. Po otci převzal vedení stavby Pierre Deschamps, který v pracích pokračoval až do roku 1325 za křížení lodí. Dodržel otcovu koncepci vertikálního členění, díky čemuž působí celek i přes dlouhou dobu výstavby jednotně. V letech 1325 až 1340 byly neznámým mistrem vybudovány věže nad rameny transeptu. Hlavní loď byla dokončena patrně ve 40. letech 14. století, přičemž se opírala o průčelí původní románské stavby. To bylo definitivně strženo až v 19. století. Do té doby zůstalo několik projektů na dokončení fasády nerealizováno. Architektonické nákresy Jeana Deschampse Na terase nad ochozem (deambulatoriem) se dochovaly vyryté nákresy Jeana Deschampse – přípravné výkresy určené pro kameníky. Tyto nákresy sloužily k výrobě dřevěných šablon, které určovaly profil a rozměry opracovávaných kamenů. Šablony pak přímo na stavbě využívali kameníci a zedníci. Podle těchto ryteckých předloh bylo realizováno například okno v kapli Panny Marie Neustálé pomoci, štít severního portálu nebo jedno z oken hlavní lodi. Při své návštěvě Clermontu v srpnu 1805 zanechal mladý François René de Chateaubriand velmi živé svědectví o architektonických kvalitách katedrály, zejména o lehkosti a štíhlosti její konstrukce: Věže transeptu Věž Bayette Věž Bayette, která přiléhá k východní straně severního portálu, vděčí za své jméno strážnému (bayeur), jenž v minulosti hlídkoval na jejím vrcholu. Na jejím vrcholu stojí vížka zdobená kovaným zvonem (kampanilou) s bohatým zdobením a jihoevropským rázem. Jde o jedinou dochovanou věž z původních čtyř identických věží. Věž dosahuje výšky 50 metrů a v minulosti sloužila městu jako zvonice (beffroi). Dlouhou dobu na ní byly umístěny hodiny: první z roku 1407, druhé z roku 1606 a poslední z roku 1823. Současný zvon pochází z roku 1606 a svolával kanovníky katedrály k bohoslužbám. S věží je spjata i historie vědy – radní Périer, švagr Blaise Pascala, zde pokračoval v pokusech s atmosférickým tlakem, které započal na vrcholu hory Puy de Dôme. Pozdně středověký vývoj (14.–15. století) V letech 1340 až 1355 dokončil architekt Pierre Juglar de Cébazat (známý svou prací v La Chaise-Dieu) tři klenební pole hlavní lodi, čímž se stavba propojila s románskými věžemi původního Štěpánova kostela. Nepokoje spojené se stoletou válkou mu však nedovolily dílo dokončit. V následujících letech se kapitula omezila pouze na zadání nového sochařsky zdobeného ostění pro dveře sakristie. Rozeta nad severním portálem s převládající modrou barvou pochází ze 14. století, stejně jako oranžově laděná rozeta nad jižním portálem. Obě jsou vepsány do čtverce o straně 8,50 metru. Jižní průčelí z roku 1350 původně směřovalo k biskupským budovám. První tři pole lodi jsou kryta terasou v jihofrancouzském stylu, o kterou se opírají opěrné oblouky zdobené příporami a chrliči. V roce 1427 získal clermontský biskup Martin Gouges od krále Karla VII. právo razit zlaté a stříbrné mince. Za jeho pontifikátu také místní dílna zhotovila letner (vítězný oblouk) v pozdně gotickém (flamboyantním) stylu. V letech 1444 až 1474 byla nad chórem vztyčena zvonice zvaná „du retour“, která však byla v roce 1741 stržena. V roce 1490 narušilo zdivo zemětřesení, po němž nad jižním portálem zůstala dlouhá, dodnes viditelná prasklina. Období revoluce Během Velké francouzské revoluce zamýšleli revolucionáři chrám strhnout. K rozsáhlému ničení došlo v letech 1790 a 1793, avšak benediktin Michel François Verdier de Latour je dokázal přesvědčit, že budova může sloužit jako ideální místo pro lidová shromáždění. Zničení tak podlehly „pouze“ letner, chórové lavice, oltář, sochy a mobiliář (s výjimkou velikonočního svícnu od Philippa Caffieriho). Rovněž byly srovnány se zemí tři ze čtyř věží transeptu. Gotický letner katedrály tehdy odkoupil místní podnikatel; jeho části jsou dodnes k vidění jako součást domu č. 46 v ulici Fontgiève v Clermont-Ferrandu. Clermontská katedrála je jedinou v celé Francii, která si zachovala svědectví o „Kultu Rozumu a Nejvyšší bytosti“. Dekret z 18. floréalu roku II (7. května 1794), přijatý na základě Robespierrovy zprávy, zavedl kalendář republikánských svátků oslavujících hodnoty republiky. Tyto svátky měly nahradit katolické slavnosti a ustanovit Kult Nejvyšší bytosti, který existoval souběžně s Kultem Rozumu. Restaurování a dostavba v 19. století Románské průčelí původní katedrály biskupa Štěpána II. bylo strženo v roce 1851. Poté, co byla stavba v roce 1862 prohlášena historickou památkou, uvolnil Napoleon III. během svého pobytu ve městě finanční prostředky na její celkové dokončení. Práce byly zahájeny v roce 1866 podle plánů Eugèna Viollet-le-Duca, které realizoval jeho žák Anatole de Baudot. V roce 1884 bylo západní průčelí s věžemi a poslední klenební pole lodi konečně hotovo, a to při plném respektování středověkých stavebních postupů. Rozdíl je patrný pouze v o něco přesnějším opracování kamene. Interiér budovy byl kompletně vyzdoben malbou imitující kamenné zdivo (tzv. fládrování). Přístupové schodiště z ulice Rue des Gras bylo vybudováno až na samém počátku 20. století. Během těchto prací byl bohužel zbourán rodný dům Blaise Pascala. Vývoj od restaurování a dokončení stavby v 19. století Objev okna z 15. století V roce 2013 objevila územní správa architektury a památkové péče (STAP) okno z 15. století v mimořádně zachovalém stavu. Průzkum odhalil „archivolty (klenební oblouky) zdobené plátkovým zlatem, rozviliny s kaštanovými listy a masivní kovanou mříž“. K nálezu došlo náhodou při odstraňování velkého informačního panelu na jedné ze stěn severního transeptu. Pod ním se objevil „povrch s vydutou omítkou, což naznačovalo, že se za ním může skrývat zcela odlišné zdivo“. K ověření hypotézy byla přizvána clermontská restaurátorka, která provedla sondáž. Odkryla šest malých kontrolních otvorů (o straně cca 20 cm), které objev potvrdily. Tento nález podnítil památkový úřad (ABF) a regionální ředitelství pro kulturu (DRAC) k pokračování prací. První etapa spočívala v „odkrytí otvoru a konzervaci polychromie a zlacení“. Druhá etapa, zahájená v roce 2014, se zaměřila na „restaurování okolní malířské výzdoby a celkovou prezentaci nálezu“. Otázkou zůstává původní účel tohoto otvoru, který vede přímo do sakristie. „Hypotéza, že se jednalo o enfeu (stěnový náhrobek), byla prozatím odložena. Mohlo by jít o průhled umožňující spatřit chrámový poklad uložený v sakristii, nebo o okno sloužící k monitorování přílivu poutníků přicházejících uctít relikvie.“ Stavba Celkový plán a rozměry Katedrála je postavena na půdorysu latinského kříže s pětibokým závěrem (chevet), který obklopuje ochoz s věncem pěti paprsčitých kaplí. Interiér se vyznačuje mimořádnou vertikalitou, které bylo dosaženo díky pevnosti použitého volvického kamene. Vitráže Katedrála se pyšní prestižní sbírkou středověkých vitráží, která je v rámci Francie považována za nejvýznamnější hned po celcích v Sainte-Chapelle a katedrálách v Chartres a Bourges. Soubor tvoří čtyři hlavní celky: vitráže v chórových kaplích (ochozu) ze 13. století, okna v horní části chóru z konce 13. století, okna v transeptu (příčné lodi) z počátku 14. století, horní okna hlavní lodi z 15. a 16. století. Mezi lety 1830 a 1840 kolekci vážně poškodilo silné krupobití. Následně proběhlo několik vln restaurátorských prací: nejprve v polovině 19. století, poté v letech 1900–1930 pod vedením clermontské dílny Gaudin a naposledy v letech 1976–1977 v ateliéru Durand. Vitráže v ochozu (13. století) Jedná se o nejstarší dochovaná okna, která vznikla současně s dokončením stavby. Historici umění vedou diskuse o jejich přesném datování – odhady se pohybují mezi polovinou a druhou polovinou 13. století. Tyto vitráže z doby krále Ludvíka IX. Svatého tvoří čtvercové či obdélníkové panely, které slouží jako rámec pro „medailony“ nejrůznějších tvarů (kruhové, trojlaločné i čtyřlaločné) s vyobrazením figurálních scén. Jejich vysoká umělecká kvalita má stylově mnohem blíže k pařížským dílnám než k Lyonu, který byl v té době druhým významným centrem vitrážnictví. V řadě oken se objevuje motiv lilií (zlaté na modrém podkladu – symbol francouzského krále) a hradů Kastilie (zlaté na červeném podkladu – symbol jeho matky, Blanky Kastilské). Jde o stejnou symboliku, jaká charakterizuje vitráže, které nechal Svatý Ludvík zhotovit pro Sainte-Chapelle. Lze tedy předpokládat, že okna daroval přímo král u příležitosti své návštěvy Clermontu při svatbě svého syna Filipa III. Smělého. Jedno z oken (v kapli svaté Anny) však obsahuje patnáct starších medailonů v románském slohu, které jsou pravděpodobně pozůstatkem předchozí katedrály. Celý soubor v průběhu věků utrpěl nepřízní počasí, neobratnými opravami i záměrným odstraněním spodních medailonů v 18. století (kvůli prosvětlení interiéru). Kolem roku 1930 však nechal clermontský mistr sklář Gaudin celek velkolepě zrestaurovat a osadit zpět. Z celkového počtu přibližně 410 panelů jich 73 pochází z kompletní rekonstrukce či restaurování, které však s původními částmi velmi dobře ladí. Každé okno se skládá ze tří nebo čtyř „lancet“ – vertikálních sloupců panelů zakončených lomeným obloukem. Celou kompozici korunuje malá šestilaločná rozeta. Každé okno funguje jako skutečná obrázková kniha, vyprávějící jeden či více příběhů (ze života Krista, světců či různé další epizody). Zvony Dvě zvonice v průčelních věžích na západní straně jsou prázdné; navzdory původnímu projektu Eugèna Viollet-le-Duca v nich nejsou instalovány žádné zvony. Katedrála má pouze tři menší zvony, které jsou umístěny ve věži Bayette přiléhající k severnímu transeptu. Dva z nich se nacházejí v samotné zvonici a jeden, mnohem menší, na vyhlídkové terase téže věže. Na katedrálu takového významu jde o velmi skromné vybavení. Malby a fresky Nástěnné malby (12.–15. století) Katedrála v Clermontu uchovává vzácný soubor nástěnných maleb pocházejících z období od konce 12. až do 15. století. Malby v kryptě V kryptě se dochovaly malby, které vznikly ještě před zahájením stavby gotické katedrály (polovina 13. století). V prostoru chórového ochozu jsou ve dvou registrech (pásech) patrné zbytky výjevů provedených ve stylu blízkém románskému umění. Zobrazují cyklus ze života Panny Marie (Zvěstování, Navštívení nebo Obětování v chrámu, Klanění tří králů) a veřejné působení Kristovo (Vjezd do Jeruzaléma, Kázání, Rozmnožení chlebů). Freska v sakristii Na východní stěně sakristie se nachází monumentální freska znázorňující Kalvárii a tajemství Vykoupení. Po stranách ukřižovaného Krista stojí Panna Maria a svatý Jan v poněkud strnulém gestu oplakávání (které lze srovnat se sochami lemujícími vstup do chóru). Nad Kristovými pažemi nesou dva andělé slunce a měsíc. Celý výjev rámují dvě opevněná města: jedno se zavřenými branami představuje pozemský Jeruzalém neboli Synagogu (Starý zákon), druhé s otevřenými branami symbolizuje nebeský Jeruzalém neboli Církev (Nový zákon). Kristova smrt na kříži je zde vyobrazena jako cesta umožňující přechod z jednoho světa do druhého. Scénu lemuje dekorativní rostlinný ornament (rozviliny) proložený medailony, v nichž se střídají andělé s eucharistickými symboly a geometrické vzory. Odborníci v tomto díle spatřují dozvuky byzantského vlivu zprostředkovaného italskou malbou, což umožňuje dataci do let 1270–1280. Malby v ochozu Ve druhém klenebním poli ochozu zakrývají chórové varhany pohřební malbu kanovníka klečícího před Pannou Marií s dítětem. Ježíš a jeho matka jsou k sobě něžně natočeni a hledí si do očí. V pozadí drží dva andělé drahocennou látku se svislými pruhy a hvězdami. Scéna je zasazena do rámce tvořeného dvěma fiálami, které nesou trojlaločný oblouk s vimperkem. Fresky v kapli svatého Jiří V kapli svatého Jiří lze v horním pásu rozeznat výjevy z umučení svatého Jiří inspirované jeho legendou (čtvrcení mezi dvěma stromy, mučení na kole, mučení v rozžhavených botách). Spodní pás zachycuje jezdeckou bitvu, v níž křižáci (rozpoznatelní podle křížů na štítech) zahánějí na útěk a pronásledují Saracény. V kapli svaté Máří Magdalény byla v roce 1991 odkryta a restaurována malba podobná té, která je skryta za varhanami. Shodným prvkem jsou andělé držící v pozadí bohatou zeleno-červenou tkaninu. Ježíš i jeho matka se zde obracejí k modlícímu se kanovníkovi, postavy jsou však v tomto případě strnulejší. Malíř použil techniku vaječné tempery (patrnou podle charakteristických krakel) a transparentní lazury. Varhany Historie Katedrála v Clermont-Ferrandu disponuje hlavními varhanami a chórovými varhanami. Obě tyto nástroje zhotovil varhanář Joseph Merklin. Hlavní varhany Hlavní varhany byly postaveny v roce 1877 jako náhrada za starší nástroj od firmy Ducroquet, jehož některé prvky Merklin využil. Nástroj má 42 rejstříků rozdělených do tří manuálů a pedálu. V průběhu desetiletí prošly varhany několika úpravami, které jim dodaly částečně neoklasicistní charakter, a byly zapsány na seznam historických památek. Z iniciativy odborného poradce Rolanda Galtiera byly v letech 2004–2009 pod dohledem DRAC (Regionální ředitelství pro kulturu) rekonstruovány do své původní podoby. Práce provedly varhanářské dílny Saby a Olaf Dalsbaek. Poté, co byly z hlavních varhan odstraněny všechny pozdější nánosy a doplňky, byl nástroj při nedělní mši 23. září 2012 slavnostně požehnán za účasti titulárních varhaníků Françoise Clémenta a Didiera Couderta. Chórové varhany První chórové varhany postavila dílna Merklin-Schütze již v roce 1856. V roce 1887 pak Joseph Merklin zhotovil nástroj nový, přičemž však zachoval původní varhanní skříň. Stará nástrojová část z roku 1856 byla následně přenesena do nového korpusu na kůru kostela Saint-Pierre-des-Minimes v Clermont-Ferrandu. Současné chórové varhany v katedrále mají 17 rejstříků rozdělených do dvou manuálů a pedálu. V roce 2010 je restaurovala varhanářská dílna Simon. Tento nástroj je významný tím, že byl jedním z prvních ve Francii, u kterého byla použita elektromechanická trakce (systém „Schmoele & Mols“). Jacquemart V katedrále se nachází vzácný renesanční Šablona:Orloj (jacquemart) z 16. století s pohyblivými figurami. Automat odbíjí každou čtvrthodinu a v celou hodinu postavy udeří do centrálního zvonu. Tento pozlacený dřevěný stroj byl v roce 1577 převezen z kláštera v obléhaném městě Issoire. Orloj je umístěn v transeptu poblíž severního portálu. Jeden z jeho zvonů nese letopočet 1527, což je pravděpodobně datum jeho zhotovení. Poté, co jej město Clermont odkoupilo z Issoire, byl původně instalován v kostele Saint-Genès, a to až do jeho uzavření v roce 1794. Teprve poté byl přemístěn do katedrály. Celý soubor tvoří tři velké sochy o výšce 1,70 m: Postava uprostřed představuje Čas v podobě starce s dlouhým vousem. Na zádech má polorozevřená křídla, která symbolizují prchavost okamžiku i neúprosnou stálost času. Čas nese ciferník s ručičkami ve tvaru šípů, což odkazuje na bolestnou ztrátu každé uplynulé hodiny. Dvě postavy po stranách představují Marta a Fauna. Tito dva „štípači času“ střídavě udeří do zvonu umístěného nad hlavou starce. Zatímco nohy obou postav zůstávají nehybné, jejich trupy se spolu s pažemi a kladivy otáčejí směrem ke středu. Předpokládá se, že Mars a Faunus původně odbíjeli i čtvrthodiny (pootočením do stran) a že orloj doprovázela zvonkohra při modlitbě Anděl Páně. Během přesunů z Issoire do Clermontu a následně ze zaniklého kostela do katedrály však mechanismus prošel úpravami, které jeho fungování zjednodušily. Historické události Dne 28. května 1262 se v Clermontu odehrála jedna z nejvýznamnějších událostí v jeho dějinách: svatba budoucího krále Filipa III. Smělého, nejstaršího syna Ludvíka IX. (Svatého Ludvíka), s Izabelou Aragonskou, dcerou Jakuba I. Aragonského. Obřadu se účastnili oba panovníci, téměř veškerá šlechta království a četní církevní hodnostáři. Pro krále Ludvíka IX. (kanonizovaného v roce 1297) to byla již druhá návštěva města. Poprvé se zde zastavil na tři dny 14. dubna 1254 při návratu ze šestiletého tažení do Svaté země, kdy jej přijal jeho bratr Alfons, hrabě z Poitou a Auvergne. Město tehdy darem získalo několik vzácných relikvií, ale muselo králi a jeho dvoru vyplatit 120 liber a 100 tourských solidů. O osm let později se král do Clermontu vrátil, aby zde o letnicích oslavil svatbu svého syna. Volba Clermontu nebyla náhodná – město díky své geografické poloze představovalo přirozený spojovací článek mezi Paříží a Aragonským královstvím. Výstavba gotické katedrály sice začala již v roce 1248, ale v roce 1262 stěny teprve začínaly vyrůstat ze země. Podle historiků je tedy pravděpodobné, že se svatební obřad odehrál ještě v původní románské katedrále. Zbožný král, který za své vlády založil a nechal vystavět značné množství kostelů a opatství, daroval na dokončení stavby 12 000 liber – tedy částku odpovídající věnu, které obvykle dával svým dcerám. Předpokládá se, že král rovněž věnoval nádherné vitráže v chóru (o čemž svědčí znaky Francie a Kastilie v oknech kaplí za hlavním oltářem). Tyto vitráže pravděpodobně pocházejí ze stejné dílny, která pracovala na pařížské Sainte-Chapelle. Svatební obřady doprovázely četné oslavy, o kterých se bohužel nedochovaly žádné soudobé kronikářské záznamy. Víme pouze, že manželství nemělo dlouhého trvání. Princezna, která se mezitím stala královnou, zemřela v lednu 1271 na následky pádu z koně. Před svou smrtí stihla v roce 1268 porodit syna, budoucího krále Filipa IV. Sličného. Historické osobnosti Urban V. – papež, který nezapomíná V polovině 14. století disponoval biskup z Clermontu spolu s kapitulou značnou mocí; mnozí mocní šlechtici mu skládali lenní hold a uznávali jeho světskou i duchovní autoritu. Kanovnická kapitula se v té době zodpovídala výhradně Římu. V tomto kontextu došlo ke sporu o prvenství mezi Guillaumem Grimoardem de Grizac, úředníkem (oficiálem) biskupa Pierra d’André, a Gilbertem de Chalencon, clermontským kanovníkem. Kanovník v návalu hněvu oficiála hrubě odstrčil. Guillaume mu tehdy pohrozil, že toho bude litovat, na což Gilbert pyšně odsekl: „Až budete papežem, tak se mi pomstěte!“ Guillaume de Grimoard se skutečně stal papežem a přijal jméno Urban V. Na urážku nezapomněl a clermontského kanovníka zbavil všech jeho úřadů a požitků. Karel II. Bourbonský (1476–1488) Narodil se v Moulins jako syn Karla I. Bourbonského a Anežky Burgundské. Již v jedenácti letech byl navržen na post arcibiskupa v Lyonu, proti čemuž se však postavil papež Evžen IV. Karel se proto věnoval politické kariéře u dvora krále Ludvíka XI., kde působil jako vyslanec a později jako papežský legát v Avignonu. Kvůli mocenským sporům mezi papežem a králem o svůj post přišel, náhradou však získal biskupství v Clermontu spolu s kardinálským titulem. Přestože byl pánem několika auvergneských lén a vévodou z Bourbonu a Auvergne, musel se i těchto titulů nakonec vzdát ve prospěch svého bratra. Jakub d’Amboise (1504–1516) Poté, co se koncem roku 1504 uvolnil biskupský stolec, jmenoval král Ludvík XII. do úřadu Jakuba d’Amboise. Nový biskup, dřívější opat v Cluny, získal roku 1506 od svého bratra, kardinála a legáta Jiřího, pravomoc vizitovat a reformovat všechny řeholní instituce ve své diecézi. To vedlo k ostrým konfliktům s církevními komunitami, které si úzkostlivě střežily své výsady a vynětí z biskupské pravomoci. V Clermontu se Jakub d’Amboise zapsal především jako mecenáš umění a stavitel. Nechal dokončit katedrálu, jejíž taškovou střechu nechal v letech 1507–1512 nahradit olověnou krytinou. Budovu nechal vybavit rozměrným souborem chórových tapisérií (čtyři kusy jsou dnes uloženy v Petrohradu) a bohatě obdaroval biskupskou knihovnu. Roku 1515 nechal ve městě vybudovat fontánu, která dodnes nese jeho jméno a znak. Kapitula však zamítla jeho ambiciózní projekt na výstavbu katedrálního průčelí ve stylu flamboyantní (plaménkové) gotiky kvůli příliš vysokým nákladům. François de La Rochefoucauld (1585–1609) Narodil se roku 1558 v Paříži. Svou oslnivou církevní kariéru zahájil v sedmadvaceti letech poté, co vystudoval jezuitskou kolej v Clermontu a působil jako opat v Tournus. Do úřadu jej jmenoval Jindřich III. Intenzivně se věnoval správě diecéze a zároveň působil jako blízký poradce krále Jindřicha IV., který mu roku 1598 udělil řád Svatého Ducha. Byl to muž hlubokého vzdělání, oddaný monarchista a horlivý zastupitel reforem francouzského kléru v duchu Tridentského koncilu. Měl obrovský vliv na francouzský episkopát, a Jindřich IV. jej proto dával za vzor ostatním vysokým prelátům. Na královu žádost jej papež Pavel V. jmenoval 10. září 1607 kardinálem. Aby mu byl mohl být nablízku jako poradce, nechal král roku 1610 Rochefoucaulda přeložit z Clermontu do Senlis. Jean-Baptiste Massillon (1717–1742) Narodil se 24. června 1663 v Hyères a biskupem v Clermontu byl od roku 1717 až do své smrti. Roku 1718 byl zvolen členem Francouzské akademie, ale jejích zasedání se zúčastnil pouze jednou – v den svého přijetí. Přednost dával péči o věřící ve své diecézi. Roku 1718 kázal postní kázání před tehdy osmiletým Ludvíkem XV. Ve své diecézi byl velmi oblíben a do Paříže se vrátil pouze v roce 1722, aby v opatství Saint-Denis pronesl pohřební řeč za Alžbětu Falckou, matku regenta. V 18. století byl často srovnáván s velikány jako Bourdaloue či Jacques-Bénigne Bossuet. Jeho kázání vycházela v mnoha vydáních i po celé 19. století. Voltaire, který si nechával Massillonova kázání předčítat u jídla, o něm prohlásil: „Kazatel, který nejlépe znal svět; květnatější než Bourdaloue, příjemnější, a jehož výmluvnost v sobě nezapře dvořana, akademika a muže ducha; navíc umírněný a tolerantní filosof.“ Od biskupství k arcibiskupství V rámci reorganizace církevních provincií ve Francii byl Hippolyte Simon (jenž v letech 2007–2013 působil jako místopředseda Francouzské biskupské konference) dne 16. prosince 2002 jmenován metropolitním arcibiskupem v Clermontu. Dne 30. června 2003 pak v Římě přijal z rukou Jana Pavla II. pallium. Od roku 2016 zastává úřad arcibiskupa v Clermontu Monsignore François Kalist. Galerie Literatura Dictionnaire des églises de France, Belgique, Luxembourg, Suisse (sv. II-B), Robert Laffont, Paris (France); s. 45–46. Pierre Balme, Visite descriptive et historique de la cathédrale Notre Dame de Clermont-Ferrand, 1947. Jean-Pierre Chambon, Christian Lauranson-Rosaz, Le censier de Saint-Martin de Cournon-d'Auvergne pour le chapitre cathédral de Clermont (première moitié du XIe siècle) : édition et étude de l'occitan en émergence, Lengas - revue de sociolinguistique, Montpellier, Presses universitaires de la Méditerranée (Université Paul-Valéry « Emergences, effacements et résistances de l'occitan (XIe – XXe siècles) », č. 58,‎ 2005, s. 43-87. Pascale Chevalier, La cathédrale de Clermont-Ferrand : la crypte, in: Congrès archéologique de France. 158e session. Basse-Auvergne Grande Limagne. 2000, Paris, Société française d'archéologie, 2003, s. 135-140 François Collombet, Les plus belles cathédrales de France, Sélection du Readers Digest, Paris (France), (ISBN 2-7098-0888-9), 1997; pps74–77. Anne Courtillé, La cathédrale de Clermont-Ferrand : l'œuvre gothique, in: Congrès archéologique de France. 158e session. Basse-Auvergne Grande Limagne. 2000, Paris, Société française d'archéologie, 2003, s. 141-151. Anne Courtillé, Auvergne, Bourbonnais, Velay gothiques, Éditions A. et J. Picard, Paris (France), (ISBN 2-7084-0683-3), 2002; s. 184–205. Anne Courtillé, La cathédrale de Clermont, Nonette, Éditions Créer, 1999. (ISBN 2-902894-94-5) Bernard Craplet, La cathédrale de Clermont, Lyon, 1976. Bernard Craplet, Cathédrale de Clermont : Dossier du visiteur, Lyon, 1976. Bernard Dompnier, Vincent Flauraud, Jean-François Luneau et Bruno Phalip dir., Clermont. La grâce d’une cathédrale, La Nuée Bleue, collection Cathédrales, 2014, 432 s. Emmanuel Grélois, Marie Saudan, Chartes et documents de l'Église de Clermont antérieurs au XIIe siècle, Paris, CNRS Éditions, coll. « Documents, études et répertoires publiés par l'Institut de recherche et d'histoire des textes », 2015 (ISBN 978-2-271-08676-1), (ISSN 0073-8212) Claudine Lautier, Les épures de la cathédrale de Clermont-Ferrand, Bulletin Monumental, sv. 146, č. 4,‎ 1988, s. 365-366 Jean-François Luneau, Les vitraux de la cathédrale de Clermont-Ferrand. État de la question, in: Congrès archéologique de France. 158e session. Basse-Auvergne Grande Limagne. 2000, Paris, Société française d'archéologie, 2003, s. 153-157 Yves Morvan. Des témoins ressuscités, peintures murales à la cathédrale de Clermont-Ferrand. Monuments Historiques, č. 197, 1995. Henri du Ranquet, La cathédrale de Clermont-Ferrand, Paris, 1928. Henri du Ranquet, A propos des tours de la Cathédrale, Bulletin historique et scientifique de l'Auvergne,‎ 1912, s. 110-114 Henri du Ranquet, La cathédrale de Clermont-F[erran]d : Les Tours du Transept. - La Charpente, Revue d'Auvergne,‎ mars-avril 1911, s. 111-122 Ed. Vimont, Peintures murales de la cathédrale de Clermont-Ferrand, Bulletin archéologique du Comité des travaux historiques et scientifiques,‎ 1901, s. 44-47, planche VIII : le martyre de saint Georges, planche IX : le martyre de saint Georges, planche X : peinture à la cathédrale de Clermont. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Cathédrale Notre-Dame-de-l'Assomption de Clermont na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Katedrála Notre-Dame-de-l'Assomption de Clermont na Wikimedia Commons