Kostel Saint-Nectaire (Saint-Nectaire)

Kostel svatého Nektaria (francouzsky église Saint-Nectaire) na hoře Cornadore v obci Saint-Nectaire ve francouzském departementu Puy-de-Dôme v regionu Auvergne-Rhône-Alpes) je zasvěcen svatému Nektariovi z Auvergne a představuje ukázku auvergneského románského slohu. Spolu s bazilikou Notre-Dame-du-Port v Clermont-Ferrandu, opatským kostelem svatého Austremonia v Issoire, Notre-Dame v Orcivalu a kostelem Notre-Dame v Saint-Saturninu patří mezi pětici hlavních románských kostelů v Auvergne. Historie Stavba kostela byla zahájena kolem roku 1080 a hlavní stavební práce probíhaly mezi lety 1146 a 1178. Své jméno nese po svatém Nektariovi, misionáři, který ve 3. století šířil v Auvergne křesťanství. Kostel byl v roce 1840 zapsán na seznam historických památek francouzského ministerstva kultury., který tehdy čítal 1 034 objektů, a získal tak památkovou ochranu. V roce 1794 byly věže a zvonice kostela zničeny. K jejich obnově došlo kolem roku 1874 pod vedením architekta historických památek Louise-Clémentina Bruyerra. Rozměry Celková vnější délka: 39,80 m Vnější šířka lodi (bez zdí): 12,70 m Vnější délka transeptu (příčné lodi bez zdí): 23,30 m Vnější šířka transeptu (bez zdí): 6,70 m Celková vnitřní délka: 37,60 m Vnitřní šířka hlavní lodi včetně bočních lodí: 10,90 m Vnitřní šířka hlavní lodi (mezi arkádami): 5,00 m Vnitřní délka příčného bloku nad křížením (massif barlong): 21,70 m Vnitřní šířka příčného bloku nad křížením (massif barlong): 5,00 m Vnitřní výška hlavní lodi: 15,00 m Vnitřní výška bočních lodí: 7,50 m Výška klenby pod kopulí: 18,50 m Vnější architektura Západní průčelí Západní průčelí je jednoduché a málo členěné. Hranici mezi přízemím a patrem naznačuje pouze úzký pás pravidelných tmavých kamenů. Spodní část tvoří ze tří čtvrtin světle šedé opracované kvádry, na které navazuje zdivo z nepravidelného lomového kamene různých barev. Tento masivní celek narušuje pouze hlavní půlkruhový portál s dvoukřídlými dveřmi. Do narthexu vede půlkruhové schodiště se šesti stupni. Spodní patra obou čtvercových věží lemují po stranách ploché lizény, které navazují na boční stěny průčelí. Prostor mezi oběma věžemi v této spodní úrovni rozděluje půlkruhové okno a zakončuje jej trojúhelníkový štít s tlapatým křížem. Věže od sebe oddělují šikmé stříšky. Severní věž je výrazně širší než jižní, což pravděpodobně způsobuje přítomnost točitého schodiště uvnitř. Výška horních pater věží odpovídá šířce severní věže. Tyto části mírně ustupují za lizény spodních pater a na rozích je zvýrazňují ploché pilastry. Severní věž člení na každé straně sdružená půlkruhová okna. Klenáky oken lemují profilované římsy, které se u paty oblouku vodorovně zalamují. Stěny jižní věže prolamují dvojitá okna s arkádami nesenými sloupky, nad nimiž se klene společný velký slepý oblouk. Obě věže kryjí mírně skloněné jehlancové střechy – jako jediné na celé budově mají červenou taškovou krytinu. Věže tohoto západního dvouvěží jsou rekonstrukcí z 19. století, která se však pravděpodobně velmi blíží původní podobě. Boční fasády Konstrukce bočních fasád lodi v každém ohledu odpovídá tomu, co můžeme vidět u baziliky Notre-Dame-du-Port a v opatském kostele svatého Austremonia v Issoire. Okna v bočních stěnách lodi lemuje šachovnicový vlys (biletový ornament) a jsou zasazena pod velkými odlehčovacími oblouky, nad kterými se nacházejí trojdílná slepá okna (triplety). Jižní průčelí prolamuje portál, nad nímž je umístěn sedlový překlad a tympanon zdobený polychromovanou mozaikou. Konstrukce závěru kostela Kostel v Saint-Nectaire, postavený z trachytu. (vulkanický kámen) a následně natřený, představuje pozoruhodný typ románského auvergnatského závěru. Ten je tvořen stupňovitým uspořádáním hmot s rostoucí výškou: dvě apsidioly přiléhající k ramenům transeptu tři radiální kaple ochoz (deambulatorium) kněžiště (chór) ramena transeptu „příčný masiv“ (massif barlong) osmiboká zvonice (výška přibližně 31 metrů) Zdejší závěr je tedy o něco méně rozvinutý než v případě opatství Saint-Austremoine v Issoire, protože má pouze tři radiální kaple a chybí mu osová kaple. Charakteristická silueta a vertikální rozmach románských závěrů v Auvergne jsou dány „příčným masivem“ (massif barlong) – příčně protáhlým hranolem, který se tyčí nad křížením transeptu a je završen zvonicí. Postupné stoupání jednotlivých hmot dále umocňují dvě pultové střechy příčného masivu, které lemují patu zvonice. Výzdoba závěru kostela Závěr kostela vyniká pozoruhodnou polychromovanou výzdobou. V porovnání s Issoire je však tato dekorace výrazně střídmější a barevnost kombinuje spíše černé, hnědé a béžové tóny namísto černé a bílé. Kněžiště (chór), ochoz a radiální kaple mají výrazně předsazenou římsu nesenou svitkovými modillony (krakorci). Pod římsou kněžiště se táhne mozaika složená z polychromovaných rozet. Pod touto mozaikou se střídají okna kněžiště s obdélníkovými nikami, z nichž každá ukrývá tři sloupky. Oblouky oken v ochozu a kaplích zdobí polychromované klenáky a lemuje je šachovnicový vlys (biletový ornament). Každá z radiálních kaplí přiléhá k štítu zakončenému trojúhelníkovým frontonem, který lemuje šachovnicový vlys a vrcholí kamenným křížem plnícím funkci antefixu. „Příčný masiv“ je oproti tomu zdoben jen velmi málo. Vnitřní architektura Interiér kostela se vyznačuje přehledným uspořádáním a tvarovou prostotou výzdoby. Tato strohá architektura, která však nepůsobí nijak těžkopádně, vyzařuje eleganci a harmonii. Tento dojem navíc umocňují štíhlé sloupy a proporce vysokých a úzkých arkád. Na rozdíl od Issoire není zdejší interiér polychromovaný, s výjimkou hlavic v závěru kněžiště a v ochozu. Narthex Vstup do kostela vede přes hlavní portál s půlkruhovým zaklenutím, který se nachází uprostřed průčelí narthexu. Na rozdíl od raně křesťanských chrámů, kde byl narthex vyhrazen katechumenům, plní narthex v auvergnatské architektuře funkci vstupní předsíně, kterou je nutné projít pro vstup do posvátného a světlem zalitého prostoru kostela. Z architektonického hlediska je plně integrován do struktury stavby – zaujímá jedno klenební pole (travé) a jeho horní patro tvoří tribuna (galerie) široká jako samotná hlavní loď. Mohutné pilíře, nízká křížová klenba a převládající šero vyvolávají pocit ztišení a přechodu do jiného světa. Tato obdélníková tribuna je nesena pilíři se zdobenými hlavicemi a profilovanými impostami (patkami klenby). Podobně jako v bočních lodích přechází středová křížová klenba do půlkruhových oblouků směřujících do hlavní lodi. Stěny narthexu jsou silnější než zdi v lodi, protože musí unést váhu věží. Tribuny jsou přístupné po točitém schodišti v severní věži. Empora se široce otevírá do hlavní lodi. V úrovni arkád hlavní lodi se nachází trojdílný otvor (triplet) se dvěma sloupky a tesanými hlavicemi. Nad ním se klene velký, půlkruhově zakončený vítězný oblouk, který se rozpíná po celé šířce tohoto tripletu. Ještě výše, těsně pod vrcholem klenby, jsou umístěny dva malé půlkruhové otvory oddělené středovým sloupkem. Podobná sdružená půlkruhová okna směřují také do bočních lodí. Horní patro osvětluje středové okno nad hlavním portálem, jímž proudí žluté sluneční světlo a prozařuje otvory vedoucí do hlavní lodi. Hlavní loď Hlavní loď (trojlodí) o čtyřech klenebních polích má uspořádání trojlodní baziliky. Střední loď je dvakrát vyšší než boční lodě. Je zaklenuta hladkou valenou klenbou, kterou nesou obvodové zdi střední lodi. Tyto stěny přecházejí do valené klenby plynule, bez jakéhokoli horizontálního zakončení či římsy. Zatížení kamenné klenby vytváří nejen svislé síly, které se ze zdí střední lodi přenášejí přes pilíře do základů, ale i boční vnější tlaky (vypínavé síly). Ty jsou zde absorbovány polovalenými klenbami empor (tribun) nad bočními loděmi a přes obvodové zdi bočních lodí svedeny do základů. Boční lodě v přízemí, které sloužily pro tehdy běžná procesí, mají čistě funkční zaklenutí, přičemž mezi jednotlivými poli jsou příčné pasy zpevňující polovalenou klenbu. Empory jsou přístupné pouze po úzkých točitých schodištích a nebyly určeny k liturgickým účelům. Ve středověku však bylo běžné, že v nich poutníci přespávali při velkých návalech během poutí. Stavitelé snížili rozměry nosných prvků, jako jsou zdi a pilíře, na minimum. Tloušťka zdí zde činí přibližně jeden metr. Průběžné a lité spárování valené klenby navíc umožnilo obejít se bez klenebních pasů a jejich opěrných prvků po stranách lodi. Členění stěny střední lodi je dvoupodlažní. Arkády v přízemí dosahují do poloviny výšky lodi. Nad nimi úzký parapet odděluje patro s jeho sdruženými otvory, z nichž každý je opatřen středovým sloupkem se štíhlou kolonou a tesanou hlavicí s rostlinným dekorem. Střední loď nemá žádná okna, která by ji osvětlovala přímo. Světlo do ní proniká pouze nepřímo přes velká okna bočních lodí a drobné otvory v emporách. Teprve od poslední rekonstrukce, která kostelu vrátila světlou barevnost, bývá prostor zalit poledním sluncem. Boční lodě Obě boční lodě mají mnohem složitější konstrukci. Nalezneme zde stejné rozdělení na čtyři klenební pole jako v hlavní lodi. Naproti sloupům mezilodních arkád jsou do obvodových zdí vetknuty pilastry. Klenební pasy, které odpovídají šířce sloupů, dosedají na vnější straně na konzoly s tesanými hlavicemi a na vnitřní straně na velké hlavice sloupů, jež vymezují jednotlivá pole. Každé klenební pole má vlastní křížovou klenbu osobitého tvaru. Klenební pole bočních lodí osvětlují středně velká, půlkruhově zakončená okna se šikmými špaletami (ostěními). Ta na jižní straně propouštějí dostatek přirozeného světla, které prozařuje celou loď. Ve třetím klenebním poli obou bočních lodí tato okna chybí. Namísto nich jsou zde prolomeny obdélníkové vstupy sloužící jako boční portály. Poněkud větší jižní portál vedl pravděpodobně do bývalé křížové chodby (ambitu) zdejšího převorství, zatímco menší severní portál směřoval na někdejší hřbitov. Příčná loď (transept) Stavitelé v dolním Auvergne zůstali věrní motivu starých karolinských pasových oblouků (mezilodních clon) nad křížením, které nesou kopuli a věž nad křížením. Příčná loď díky tomu získává na výšce i objemu. Oblouky křížení tvoří samostatné velké arkády v úrovni výrazně nižší klenby kněžiště. Nad nimi sahají dělicí stěny až k patě kopule. V horní části těchto stěn se nacházejí sdružená okna s dělícími sloupky a hlavicemi, a na východní straně velké, půlkruhově zakončené okno. Těmito otvory a okny je celé křížení osvětleno. Čtyři pilíře křížení mají čtvercový průřez a ze všech stran jsou obloženy polosloupy zakončenými tesanými hlavicemi. Pozoruhodné jsou trompy pod klenbou kopule, které standardně slouží k převodu čtvercového půdorysu křížení na osmiúhelník, na němž pak kopule spočívá. Zdejší trompy tvoří malé půlkruhové oblouky, které rámují pravidelnou niku. Spodní část vyplňuje plochá kamenná konzola. Severně a jižně od křížení se v prodloužení bočních lodí tyčí obě části „příčného masivu“. Dosahují až do výšky vrcholu kopule a jsou zaklenuty polovalenými klenbami, jejichž vrchol se opírá o křížení. Odpolední sluneční světlo proniká třemi půlkruhovými okny umístěnými ve výšce tromp a poté kaskádovitě propadá skrze sdružená okna, která se tak jasně rozzáří. Ramena příčné lodi jsou tvarově velmi prostá, podobně jako hlavní loď. Přesahují půdorys trojlodí do stran a jsou zaklenuta valenou klenbami. Obvodové zdi příčného masivu vyrůstají v prodloužení obvodových zdí bočních lodí. Ty spočívají na velkých samostatných arkádách, které šířkou i výškou odpovídají protilehlým pasovým obloukům. Štítová stěna ramene příčné lodi je členěna velkou slepou arkádou, která přesně odpovídá výše popsané arkádě. V horní části této velké arkády se nachází velké půlkruhové okno s rozevíravým ostěním (špaletami). Pod ním je umístěna trojdílná slepá arkáda (arkatura) nesená štíhlými sloupky s tesanými hlavicemi. Prostřední z nich je zakončena trojúhelníkovým sedlovým obloukem – jedná se o další archaický dekorativní prvek. Ve východních zdech ramen příčné lodi jsou vyhloubeny půlkruhové kaple s konchovou klenbou (polokulovou kalotou). V každé z nich je prolomeno malé, půlkruhově zakončené okno. Kněžiště Kněžiště (chór) je zaklenuto konchovou klenbou (cul-de-four) a obklopuje ho šest sloupů zakončených figurálními (historizovanými) hlavicemi. Ty nesou stlačené oblouky, nad nimiž se nachází druhá řada oken, kde se střídají okna otevřená se slepými. V kněžišti byl původně umístěn tumba-oltář s velkým relikviářem, aby se bohoslužby mohly sloužit přímo nad ostatky svatého Nektaria. Liturgie tak byla přímou součástí tohoto promyšleného prostorového uspořádání. Hlavice v závěru kněžiště (rond-point) zobrazují Zbožné ženy u hrobu, Utrpení Krista (Pašije), Sestoupení do pekel a Proměnění Páně. Zadní stěnu každého ramene příčné lodi zdobí trojdílná slepá arkatura (triplet) tvořená dvěma půlkruhovými oblouky, mezi nimiž je umístěn jeden sedlový oblouk (mitrový oblouk), což je prvek typický i pro další auvergnské kostely. Vnitřní výzdoba Figurální hlavice v ochozu Hlavice v ochozu byly až do restaurování v letech 2006–2007 téměř všechny pokryty sytou polychromií. Překrývalo je několik vrstev nátěrů, z nichž ten poslední pocházel pravděpodobně ze 17. století. Restaurátorské práce odhalily nejstarší barevné vrstvy. Ty se však dochovaly pouze v fragmentech, mezi nimiž vystupuje samotný povrch kamene ve světle šedých tónech. A. Pašijové scény Strana 1 Zatčení Ježíše v Olgetské zahradě Ježíš stojící uprostřed scény uzdravuje vojáka, kterého zranil Petr. Jidáš ho líbá a vojáci se ho zmocňují. Strana 2 Bičování Krista Ježíš má obnaženou horní polovinu těla a je připoután ke sloupu. Obklopuje ho několik vojáků v plné zbroji (drátěné košile, přilby, tasené meče). Dva z nich ho bičují metlami v pleteném tvaru, které drží oběma rukama. Strana 3 Nesení kříže Sochař pojal tuto scénu jako triumfální průvod, který uzavírá pašijové události. Ježíš (s křížovým nimbem) nese na rameni těžký kříž, který je zde zobrazen ve zmenšených rozměrech. Vojáci jdoucí za ním ho popohánějí rukama a holí. Strana 4 Zmrtvýchvstalý Kristus Zmrtvýchvstalý Kristus se zjevuje učedníku Tomášovi. Levou část scény zaujímá blíže neurčená postava (pravděpodobně Panna Maria). B. Zmrtvýchvstání Strana 5 Sestoupení do pekel Kristus, který v pravé ruce drží dřík kříže, rozráží bránu pekel. Před očima ďábla vymaňuje Adama a Evu z věčné smrti. Strana 6 Spící vojáci Spící vojáci hlídají Kristův hrob. Strana 7 Prázdný hrob Hrob je zde vyobrazen v podobě církevní stavby – lemují ho dvě klenební pole arkád a na sedlové střeše stojí věžička. Pod arkádami hoří lampa, která je symbolem Boží přítomnosti v církvi. Strana 8 Zbožné ženy u hrobu Anděl Zmrtvýchvstání přijímá za velikonočního jitra Zbožné ženy. Nohama stojí na kamenné náhrobní desce, která již neleží na sarkofágu. Jeho gesto, kdy levou rukou ukazuje na prázdný sarkofág a pravou dlaň obrací vzhůru, vyjadřuje andělovo zvěstování. Každá ze tří žen nese hliněný džbán s mastmi. C. Proměnění Páně Strany 9 a 10 Proměnění Ježíše (Transfigurace) Na okraji se nachází oslavený Syn Boží, opírající se o kříž s dlouhou násadou, kterým rozrazil brány pekel. Po obou jeho stranách stojí Mojžíš a Eliáš a drží svitky s Petrovými slovy: „Postavme zde tři stany“. Sochař je zpodobnil jako tři kostely, čímž možná narážel na chrámy postavené křižáky na hoře Thabor. Jan a Jakub, nacházející se vlevo od Ježíše, hluboce spí. Strana 11 Rozmnožení chlebů Kristus, rozpoznatelný podle křížového nimbusu (svatozáře s křížem), sedí u prostřeného stolu obklopen čtyřmi učedníky. Žehná pěti chlebům a dvěma rybám. Slavnostní postoj učedníků, ubrus a kříže na chlebech dodávají celému výjevu charakter liturgické hostiny. Sochař zde pravděpodobně spatřoval souvislost s Poslední večeří Páně (eucharistií). Strana 12 Ranulfo Jméno Ranulfo, vyryté na sloupu, který dotyčný třímá v náručí, označuje donátora (a zároveň zakladatele) tohoto kostela. D. Život svatého Nektaria Hlavice je zasvěcena životu svatého Nektaria (Nectaire) a zobrazuje jeho zázraky. Strana 13 Kázání svatého Nektaria Kázání svatého Nektaria. Strana 14 Nektarios podrobuje ďábla Svatý Nektarios nutí ďábla k poslušnosti. S vítězným Kristovým křížem v ruce nutí ďábla, jenž se převlékl za převozníka, aby ho přepravil přes řeku Tiberu. Přilétající anděl přikazuje ďáblovi, aby Nektaria uposlechl. Strana 15 Vzkříšení Bradula Výjev vzkříšení, které svatý Nektarios vykonal u paty rozestavěného kostela s prvky auvergneského románského slohu, situovaného uvnitř městského opevnění. Svatý Nektarios (s nimbem) se naklání nad tělem zesnulého Bradula. Strana 16 Bradulus vstává z hrobu Vzkříšení muže jménem Bradulus. Podle legendy se tento zázrak odehrál ve městě Augustonemetum (dnešní Clermont-Ferrand). Jakmile se zesnulý dotkne kříže, procitá k životu a vystupuje živý ze svého hrobu. E. Scény z Apokalypsy Strany 17 a 20 Vážení duší Archanděl Michael drží váhy duší, na kterých jsou váženy skutky všech lidí. Strany 18 a 19 Jezdec z Apokalypsy O něm text praví: „I viděl jsem, a hle, kůň sinavý, a jméno jeho, který seděl na něm, bylo Smrt, a peklo šlo za ním. I dána jest jim moc nad čtvrtým dílem země, aby mordovali mečem a hladem a morem a šelmami zemskými.“ (Zj 6,8) Pohromy jsou zde symbolizovány šípy, kterými jezdec mává. Lidé, k nimž se přiblíží, padají k zemi, jako by je zasáhl blesk. Strana 20 Mučedníci Mučedníci se probouzejí k věčnému životu s palmovými ratolestmi (palmami) ve svých rukou. F. Další scény z Apokalypsy Strana 21 Oslavený Vítězný kříž Andělé nesou a nechávají na nebi zjevit oslavený a drahokamy zdobený Vítězný kříž (Znamení života). Na levém okraji hlavice se objevuje Kristus jako Soudce světa, který v ruce třímá hřeby z Ukřižování (nástroje umučení). Strana 22 Vyvolení Zástupy vyvolených (spravedlivých) stojí po Kristově pravici. Strana 23 Poslední soud Na této straně zaznívají polnice (trumpety) Posledního soudu. Apoštol Jan připomíná Ježíšův slib apoštolům, že budou soudit kmeny Izraele: drží rozevřený diptych (dvojitou tabulku), na němž lze číst nápis: „JOAN(N)ES JVDI(CAT V)OS“ (Jan vás soudí). Strana 24 Zatracení Zatracení (hříšníci) jsou zde vyobrazeni se zoufalými rysy ve tvářích, přičemž si hlavu bezmocně podpírají rukama. Ostatní hlavice Mezi ostatními hlavicemi v chrámu vykazují figurální či narativní sochařskou výzdobu pouze čtyři: V ochozu (deambulatoriu) nad polosloupem: Příběh Zachariáše (otce Jana Křtitele). V posledním klenebním poli (travé) severní boční lodi: Boj mezi anděly a démony a Pokušení Krista. Hned vedle na pilíři (západní strana): Krásná hlavice s nejasným, tajuplným námětem. Je na ní zobrazen světec (s nimbem), který zvedá ruce k modlitbě a nohama stojí na obrovské hlavě. Vlevo od něj muž napíná luk. V posledním klenebním poli jižní boční lodi, na pilíři v křížení: Osel hrající na lyru (klasický středověký symbol hlouposti) a chlapec jedoucí na kozle (alegorie smilstva). Ostatní hlavice čerpají inspiraci z běžného repertoáru auvergnatské románské školy. Všechny se nacházejí v ochozu (deambulatoriu) a zobrazují například: opice vedené na vodítku, nosiče beránků, umírání lakomce (zde netypicky bez měšce na krku), mladíky jedoucí na lvech, bohyně Vítězství píšící na štíty nebo ptáky s ocasy v podobě vějířovitého listoví. Sochařská výzdoba a chrámový poklad Chrámový poklad v Saint-Nectaire (12. století). Socha Panny Marie z Mont-Cornadore (Notre-Dame du Mont-Cornadore): Jedná se o dřevěnou sochu Panny Marie s Dítětem. Panna Maria, usazená na imperiálním trůnu, drží Ježíška, který má však rysy dospělého člověka (teeprve od 13. století začíná být zobrazován jako skutečné dítě). Tato socha navazuje na dnes již zaniklý vzor z Clermont-Ferrand a na sochu z Orcivalu. Výrazně hieratická (strnulá) skulptura je vyrobena ze dřeva potaženého několika vrstvami malovaného plátna (metoda kašírování). V jejích zádech je umístěna schránka na relikvie (reliéfiář) Busta svatého Baudima (12. století): Socha zpodobňující světce do pasu. Pravou rukou žehná, zatímco v levé ruce držel předmět, který se do dnešních dnů nedochoval. Je zhotovena z plátů tepaného pozlaceného měděného plechu upevněných na dřevěném jádru. Oči jsou vyrobeny ze slonoviny s rohovinovou duhovkou. Většina skleněných aplikací a polodrahokamů byla v průběhu věků rozkradena. Socha svatého Nektaria: Dřevěná socha z 15. století zobrazující světce jako evangelizátora oblasti Monts-Dore. Loupež chrámového pokladu v Saint-Nectaire Čtveřice potulných lupičů sakrálního umění, známá pod přezdívkou „Bratři Thomasové a spol.“, si povšimla, že venkovské kostely nejsou střeženy tak dobře jako městské banky a že jejich poklady se „vzhledem ke své vzácnosti dají prodat za velmi vysoké ceny“. V regionech Auvergne a Limousin tak spáchali celkem sedm krádeží. Jejich pátým a šestým činem byla během noci z 24. na 25. května 1907 krádež busty svatého Baudima a pažního relikviáře svatého Nektaria. Vyšetřovatelé zjistili, že obě umělecká díla pachatelé nejprve ukryli ve skalní rozsedlině u silnice, přibližně 7 až 8 kilometrů od vesnice Saint-Nectaire směrem na obec Coudes. Bratr Anthony Thomas a Antoine Faure se pro svůj loup vrátili o několik dní později automobilem. Dne 30. května 1907 se oba kumpáni sešli v Paříži, aby předměty zcizené v Saint-Nectaire rozprodali. Anthony Thomasovi se však podařilo prodat pouze pažní relikviář, který od něj starožitník Lederman odkoupil za 300 franků. Dne 6. října 1907 zaslal starosta obce Saint-Nectaire dopis vyšetřujícímu soudci v Clermontu, k němuž přiložil pohlednici s vyobrazením busty svatého Baudima. Dne 15. října 1907 byla busta svatého Baudima skutečně nalezena ve sklepě patřícím bratřím Thomasovým. Chyběla však na ní většina kabošonů (hladce broušených drahokamů), skleněných aplikací a polodrahokamů, které pachatelé zřejmě stihli rozprodat či poztrácet. Spolu s ní byla nalezena také socha Panny Marie ze Sauvetat, která byla rovněž předmětem jedné z dřívějších krádeží. Bratři Thomasové a Antoine Faure byli oficiálně obviněni 1. listopadu 1907. Za pět krádeží v Limousinu stanuli mezi 29. únorem a 3. březnem 1908 před porotním soudem v Limoges a následně ve dnech 3. a 4. prosince 1908 před porotním soudem v Riomu. Uloupená umělecká díla se po skončení procesů nakonec vrátila zpět na svá původní místa. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Église Saint-Nectaire de Saint-Nectaire na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kostel Saint-Nectaire de Saint-Nectaire na Wikimedia Commons