Katedrála Saint-Pierre de Saint-Flour

Katedrála svatého Petra v Saint-Flour (francouzsky Cathédrale Saint-Pierre de Saint-Flour) je gotický sídelní chrám nacházející se v historickém jádru horského města Saint-Flour v departementu Cantal v regionu Auvergne-Rhône-Alpes. Katedrála plní roli hlavního sídelního kostela Diecéze Saint-Flour a řadí se k nejvýznamnějším sakrálním stavbám celé historické oblasti Auvergne. Od 12. září 2021 drží zdejší biskupský stolec biskup Didier Noblot. Katedrála se nachází na vyvýšené čedičové plošině uprostřed náměstí Place d'Armes, které je obklopeno gotickými arkádami a do něhož ústí síť historických uliček. Původní románskou baziliku na přelomu 14. a 15. století nahradila nynější gotická novostavba, která utrpěla těžké škody během pustošení za Velké francouzské revoluce. Podobně jako u jiných velkých kostelů v centrální Auvergne (včetně katedrály v Clermont-Ferrandu) použili stavitelé jako stavební materiál lokální tmavou vulkanickou horninu – čedičový lávový kámen z Liozargues. Tento tmavý kámen dává celé stavbě její charakteristický strohý a monumentální vzhled. Celý sakrální komplex požívá nejvyššího stupně státní ochrany a 30. října 1906 byl ministerským dekretem zapsán na seznam francouzských národních kulturních památek (Monument historique). Dějiny a stavební předchůdci chrámu Od legendární celly k rozdělení clermontské diecéze (10.–14. století) Historické počátky církevní správy na saint-flourském skalním masivu jsou spjaty s uctíváním ostatků svatého Flora. Florus, jehož historická existence není vědou nahlížena jako zcela jednoznačná, je tradičně oslavován jako vůbec první apoštol a evangelizátor regionu Horní Auvergne. Pro ochranu jeho hrobu zde vyrostla raně středověká modlitebna neboli oratoř (cella), jejíhož existence je spolehlivě doložena v papežské bule Řehoře V. vydané na samém sklonku 10. století. V průběhu 11. století usedl na biskupský trůn mocný opat z Cluny, Odilon de Mercœur (svatý Odilo). Ten na zdejším skalním ostrohu založil benediktinské převorství spadající pod clunyjskou reformu a kolem roku 1025 zde nechal vystavět kamennou románskou baziliku. Celou tuto rozsáhlou románskou novostavbu na své cestě Francií v roce 1095 osobně vysvětil papež Urban II., který jí udělil trojnásobné zasvěcení: Nejsvětějšího Spasitele, svatého Petra a svatého Flora (Saint-Sauveur, Saint-Pierre et Saint-Flour). K zásadnímu zvratu došlo na prahu 14. století z podnětu avignonského papeže Jana XXII. Ten rozhodl, že tehdejší diecéze v Clermont-Ferrandu je územně i demograficky příliš velká a pro jednoho biskupa neříditelná, pročež ji rozdělil. Svou zakládací bulou ze dne 9. července 1317 papež povýšil Saint-Flour na biskupské město (civitas), stávající románský klášterní kostel prohlásil za sídelní katedrálu a původní benediktinské převorství transformoval na autonomní diecézní farní kapitulu. Statická katastrofa (1396) a plaménková přestavba se čtyřmi věžemi Stavební kontinuita románského kostela byla brutálně přerušena v průběhu roku 1396, kdy v hloubce podélného korpusu došlo k náhlému katastrofálnímu statickému kolapsu a totálnímu zřícení kompletní severní obvodové stěny chrámu. Sídelní biskup Hugues de Manhac na tuto strukturální destrukci okamžitě zareagoval: o pouhé dva roky později podepsal velkou architektonickou smlouvu a kompletní inženýrskou novostavbu chrámu svěřil do rukou vyhlášeného cechovního mistra Huguese Jolieho. Celá tato rozsáhlá kampaň se s obrovským úsilím rozvinula v extrémně nepříznivých válečných i demografických kulisách – staveniště bylo permanentně paralyzováno logistickými dopady drastické stoleté války a kameníky na lešeních opakovaně kosila morová epidemie. Navzdory těmto pohromám vyrostla na akropoli zbrusu nová, architektonicky ucelená gotická katedrála. Tato vrcholná stavba, vybudovaná v podmanivých prvcích dynamické plaménkové gotiky, disponovala monumentálním trojlodním rozvrhem a v exteriéru byla inženýrsky osazena anomálním systémem čtyř mohutných kamenných věžových bloků (dvě věže flankovaly západní uliční průčelí a po jedné samostatné věži bylo vztyčeno uprostřed severní a jižní boční fasády). Celou tuto novostavbu v roce 1466 slavnostně vysvětil sídelní biskup Antoine de Montgon. Novou éru hospodářského i materiálního rozkvětu podnítil v roce 1476 papež Sixtus IV., který papežským dekretem kompletně sekularizoval zdejší starý klášterní okrsek, což kapitule uvolnilo ruce k masivní stavební expanzi, nákupu pozemků a urbanistickému zvětšení města. Jakobínská devastace, puristické asanace a válečné jubileum (1793–1966) Během Francouzské revoluce v tragickém roce 1793 postihla katedrálu vlna jakobínského vandalismu. Jakobínské radikální hordy vtrhly do trojlodí, kompletně zdemolovaly drahocenný vnitřní mobiliář, roztříštily oltáře a znesvěcený chrám nuceně transformovali na sekulární chrám Kultu Nejvyšší bytosti. Katolické církvi a řádnému liturgickému životu byla katedrála na základě konkordátu formálně vrácena až v roce 1802. V dlouhém časovém úseku let 1846 až 1856 se na chrámu rozvinula obří záchranná i puristická restaurátorská kampaň. Tyto práce byly realizovány z přímého podnětu sídelního biskupa Frédérica de Marguerye a vládního ředitele státní správy kultů, Pierra Dessaureta. V průběhu této radikální asanace však budova utrpěla těžké architektonické ztráty: v úzkém rozmezí let 1862 až 1866 nechal stavební štáb kompletně zdemolovat a do základů strhnout obě boční kamenné věže (severní i jižní), čímž dóm navždy ztratil svou raritní čtyřvěžovou středověkou siluetu a západní průčelí zůstalo osově izolované. V srpnu roku 1966 zažilo Saint-Flour velkolepé, celonárodně sledované jubileum – 500 let od slavnostní konsekrace gotické katedrály. Tyto grandiózní manifestace osobně poctili svou přítomností přední suveréni tehdejší doby: Maurice Pourchet, vatikánský apoštolský nuncius ve Francii, Marius Maziers, arcibiskup z Bordeaux, a zejména auvergneský rodák Georges Pompidou, který v téže době zastával úřad francoustého předsedy vlády (premiéra). Goudjiho renesance liturgického parteru a protipožární cvičení Novou epochu vnitřního liturgického parteru otevřel rok 2010. Osvícený emeritní biskup Bruno Grua oslovil celosweitově uznávaného francouzského sochaře, designéra a geniálního zlatníka gruzínského původu, mistra Goudjiho. Goudji pro kněžiště (presbytář) vytvořil z drahocenných drahokamů, tepaného stříbra a čistého mramoru zbrusu nový, uměleckohistoricky vysoce ceněný soubor moderního liturgického mobiliáře. Tento autorský soubor obsahuje: monumentální hlavní obětní oltář (menzu); profilovaný čtecí ambon a biskupskou katedru (trůn ordináře); vyřezávaná sedadla pro koncelebranty a drahocenný stříbrný procesní kříž; těžké kované oltářní kandelábry, kadidelnici a drahocennou stříbrnou loďku na tymián (navetu). Vzhledem k nejvyššímu památkovému statusu budovy a varovnému mementu požáru pařížské Notre-Dame, prošel dóm v Saint-Flour dne 10. jūnna 2021 rozsáhlým inženýrským zásahem – kompletní hasičské sbory departementu Cantal zde zrealizovaly obří, detailně koordinované taktické protipožární cvičení, určené pro statickou obranu pískovcového zdiva a záchranu církevního skleněného a zlatnického pokladu v případě akutního bleskového požáru. Technické parametry, fortifikační charakter exteriéru a západní průčelí Pevnostní charakteristika a celkové rozměry Přestože hmota chrámu navenek disponuje dvěma masivními věžovými bloky a vykazuje impozantní západní průčelí, z hlediska vnitřního uspořádání a rozměrů se nejedná o rozložitou stavbu. Její parametry činí: Celková vnější délka budovy: 65 m Celková vnější šířka budovy: 24,60 m Čistá délka hlavní lodi: 44 m Světlá výška klenby hlavní lodi: 16,50 m Celková výška obou průčelních věží: 35 m Podobně jako katedrály v Blois či v Bourges postrádá i tento chrám příčnou loď – je vybudován bez transeptu, což umocňuje sálovou sevřenost celé stavby. Prostranství (parvis) před chrámem se nachází v nadmořské výšce 892 metrů, což gotickému dómu v Saint-Flour zajišťuje evropské prvenství a neoficiální titul nejvýše položené katedrály v Evropě. Přírodní tmavá barva čediče a robustní pojetí obou čtvercových věží, které jsou prosvětleny pouze několika úzkými okny, dávají katedrále přísný vzhled středověkého hradu či pevnosti. Toto symetrické západní průčelí vyzařuje asketickou strohost, která tvoří výrazný estetický protiklad k materiálnímu bohatství, zlatu a uměleckým klenotům ukrytým v jejím interiéru. Kritický rozbor doktora Belouina a nápis z roku 1466 V polovině 19. století podrobil tuto auvergneskou fasádu zkoumání teoretik umění doktor Paul Belouino, který ve svých studiích zanechal toto svědectví: „Západní průčelí, vybudované na samém sklonku pozdní gotiky, zcela postrádá onu filigránskou ornamentální bohatost detailů, kterou tehdejší mistři tak rádi mrhali v úrodnějších provinciích, kde kvalita měkkého kamene sloužila virtuózní obratnosti kameníků. Samotné vstupní portály nevykazují téměř žádnou sochařskou výzdobu. Úzká okna dávají průčelí spíše ráz civilní palácové stavby, a nebýt obřích věží, které fasádu flankují, člověk by zde stěží dešifroval církevní budovu. Tyto věže, vzhledem k výšce až příliš široké, navíc nenáleží k žádnému čistému architektonickému stylu a jejich nejvyšší patro vykazuje novodobé úpravy.“ Zároveň však Belouino tuto jednoduchost obhajuje: „Tato tvarová jednoduchost, která se zdá být hlavním konstitutivním znakem všech částí saint-flourské katedrály, je jednoduchostí hluboce vznešenou a plnou majestátu, která se dokonale snoubí s vážností chrámu.“ Přímo nad ústředním vstupním portálem je v čedičovém masivu hluboko vytesán gotický nápis, který pro historiky dokládá přesné datum dokončení fasády i celé lodi: „Tento kostel byl posvěcen reverendním otcem Monsignorem Antoinem de Montgon, biskupem v Saint-Flour, ke cti Boha, svatého apoštola Petra a svatého Flora, vyznavače. Léta Páně 1466 byl tento kostel vybudován Pierrem a Antoinem de Montgon, bratry a biskupy v Saint-Flour. Nechť jejich duše odpočívají v pokoji.“ Terasa des Roches a panorama Margeride Monumentální čedičový masiv katedrály je osově inženýrsky situován přímo na linii dřívějších vnějších kamenných městských hradeb. Bezprostředně za polygonálním závěrem katedrály se rozprostírá slavná esplanáda a vyhlídková terasa des Roches (Terrasse des Roches). Tato vyvýšená akropolní plošina nabízí široký panoramatický výhled do hlubokého kaňonu na parter dolního města, na meandry horské řeky Ander (která je významným přítokem divoké Tuyère) a na vzdálené, monumentální horské hřbety a žulové masivy pohoří Margeride. Interiér Při vstupu do interiéru chrámu okamžitě vizuálně dominují nekompromisní, přísné vertikální linie a vznosná stavební vznešenost. Tento efekt je dán architektonickým rozvrhem, který tvoří pět mimořádně úzkých lodí (hlavní loď flankovaná symetrickým párem dvojitých bočních lodí), jež se v ostrých gotických hrotech kleneb dynamicky pnou a napínají vzhůru směrem k zářivému nebeskému světlu clerestoria. Unikátní auvergneský Černý Kristus Na samotném prahu vyvýšeného kněžiště (presbytáře), pevně přisazena a vztyčena proti čelní straně levého mezilodního pilíře, trůní naprosto prvořadá, celoevropsky sledovaná sakrální památka – monumentální Černý Kristus z Saint-Flour. Tento umělecky ojedinělý velký krucifix je vyřezán z drahocenného ořechového masivu a potažen vrstvenou tmavou polychromií. Hloubková vědecká a restaurovatelská mikroanalýza dřevní substance, kterou mezinárodní restaurátorský tým realizoval v roce 2019, dílo s absolutní exaktností datovala do širokého raně středověkého rozmezí 11. až 13. století. V auvergneské topografii a lidové zbožnosti je tento posvátný krucifix odedávna ctěn a nazýván exkluzivním titulem „Černý Krásný Bůh“ (Beau Dieu noir). Přesný sémantický zrod tohoto uměleckého pojmenování zůstává pro medievisty doposud ne zcela jasný – analogicky se totiž stejným čestným titulem Beau Dieu zosobňují i jiné slavné idealizované gotické sochařské plastiky Krista ve Francii, například na západním portálu metropolitní katedrály v Amiensu, v Remeši či v románském chrámu Saint-Nicolas v Nonette. Co se týče jeho specifické uhelně černé barvy, starší církevní historikové v ní spatřovali přímou duchovní a ikonografickou analogii s fenoménem románských Černých Madon, které se raritně rozvinuly v celém západoevropském středověku. Odhalení původní polychromie a revoluční bleskový požár Výše citovaný restaurovatelský a materiálový výzkum z roku 2019 však přinesl naprosto senzační odhalení, které starší romantické legendy o záměrném středověkém zčernání dřeva vědecky vyvrátilo. Specialisté pod spektroskopem exaktně prokázali tyto technologické fáze díla: Původní autentický stav: v raném středověku byl Kristus vyveden v zářivé, syté polychromii – inkarnát těla (pleť) vykazoval jasné, přirozeně světlé tělesné tóny namalované v růžovo-oranžovém odstínu; Ikonografie perizonia: bederní rouška Spasitele (perizonium) měla v základu hluboké modré malířské pole, které buvo hustě poseto drobnými dvoubarevnými květinovými motivy a rozvilinami; Stříbrná anastylóza: mikroskopické kovové parcie a částečky stříbra, archeologicky obnažené hluboko v záhybech roucha, nezvratně dokazují, že celé perizonium bylo v pozdějších staletích luxusně potaženo a oplechováno drahocennými, filigránsky tepanými tenkými stříbrnými pláty a lamelami. Zásadní poškození krucifixu přímo souvisí se zpustošením katedrály. Na zadní straně a na celém levém boku sochy restaurátoři obnažili hluboké, drastické stopy po přímém zuhelnatění a ohoření dřeva, které časově do písmene odpovídají a datují se k roku 1793, kdy jakobínské hordy vtrhly do trojlodí a v lodi zapálily hranici z církevního nábytku. Tyto destrukce plně vysvětlují restaurátorský manévr, k němuž saint-flourská stavební správa přistoupila v průběhu 19. století: „Aby diecézní mistři zakryli těžké škody po revolučním požáru, sjednotili poškozený povrch díla a zároveň dramaticky posílili mystický a duchovní dopad posvátného monumentu na věřící poutníky, přetřeli v 19. století celou mramorovou i ořechovou plastiku souvislým, neprodyšným černým uhelným nátěrem, čímž dali vzniknout nynější tajuplné podobě mendského Krásného Boha.“ Boční kaple 1. Kaplová řada a Poussielguův relikviář Obvodový věnec kaplí lemujících severní a jižní boční lodě představuje významnou církevní pokladnici, v níž se středověká kamenosochařská výzdoba prolíná s uměleckým zlatnictvím a sklářstvím 19. století: Kaple svatého Petra a kaple svatého Jana Křtitele: Jsou osazeny vitrážemi, které navrhl a zhotovil clermontský malíř a mistr sklomalby Émile Thibaud. V interiéru křestní kaple svatého Jana Křtitele navíc oltářní menzu doplňuje ceněná památka – hluboce emotivní Pieta, vyřezaná z lokálního auvergneského vápence s dochovanou polychromií z 15. století. Kaple Božího hrobu: V jejím středu se nachází památkově chráněná relikviářová schránka z pozlaceného bronzu z roku 1897. Tento monument zhotovil pařížský zlatník Placide Poussielgue-Rusand a jsou v něm dodnes uloženy ostatky patrona diecéze, svatého Flora. V interiéru této kaple se nacházejí další významná umělecká díla: Monumentální kamenná plastika Ukládání Krista do hrobu z roku 1842, kterou vytesal sochař Jacques-Auguste Fauginet. Rozměrné barokní oltářní plátno z 18. století zachycující výjev Svatý Vincenc z Pauly vyučující Dcery křesťanské lásky. Mramorová socha biskupa Pierra-Antoina-Marie Lamourouxe de Pompignac (v úřadu 1857–1877) v životní velikosti s biskupskými insigniemi, kterou z bílého carrarského mramoru vytesal francouzský sochař Alexandre Oliva. 2. Barokní úprava presbytáře a Thevenotova okna Vnitřní prostor vyvýšeného presbytáře (chóru) je na rozdíl od strohého čedičového exteriéru kompletně zařízen v barokním a klasicistním slohu 18. století. V čele chóru stojí monumentální hlavní oltář vyrobený z leštěného polychromovaného mramoru. Celá menza je zastřešena bohatě vyřezávaným a pozlaceným dřevěným baldachýnem (ciboriem), který doplňuje barokní pult na čtení (lutrin) ze stejného období. Při pozdějších úpravách liturgického prostoru byla před oltář přenesena klasicistní oltářní kredenc, jejíž kamenné nosné konzoly jsou zakončeny plastikami hlav muže a orla (představujícími evangelijní tetramorf). V prostoru za hlavním oltářem se nacházejí dřevěné kanovnické stall (lavice), které na jejich původní místo církevní správa znovu osadila v roce 1852. Nad nimi v nejvyšším patře lodi (clerestoriu) se nacházejí monumentální okna z roku 1851. Tyto vitráže jsou dílem skláře Étienna Thevenota a v nadživotní velikosti portrétují oba zakladatele a ochránce města: svatého Flora a clunyjského opata svatého Odilona de Mercœur. 3. Kazatelna a objev gotických fresek V hlavní lodi se u paty jednoho z pilířů nachází vyřezávaná kazatelna. Toto novogotické řemeslné dílo vyřezal z tmavého ořechového dřeva v roce 1868 místní auvergneský řezbář Jean Peuch. Při pohledu k západu, přímo pod varhanní tribunou v blízkosti hlavního vchodu, se nachází významný malířský klenot – monumentální gotická nástěnná malba (freska) z konce 15. století. Tento rozsáhlý cyklus byl v minulosti překryt vápenným nátěrem, k jeho náhodnému odkrytí a restaurování došlo až v roce 1851. Tato gotická freska s eschatologickou tematikou detailně rozvíjí posmrtný motiv: Levá strana kompozice: Zobrazuje křesťanský Očistec – zachycuje kněze, který u oltáře celebruje zádušní mši svatou za vysvobození trpících lidských duší z očistcových plamenů. Pravá strana kompozice: Rozvíjí středověkou vizi Pekla s vyobrazením démonů a zatracenců. V útrobách čedičového zdiva severní průčelní věže se ukrývá další malířský fragment – vzácná pozdně gotická nástěnná malba, která zachycuje scénu středověkého rytířského turnaje, což v církevním prostředí představuje ojedinělý světský motiv. Varhany Stavba Johna Abbeyho a Ventadourův prospekt (1843) Na západní kůrové empoře (tribuně) podélného trojlodí se nachází významná hudební památka chrámu – monumentální velké varhany. Tento nástroj byl postaven v roce 1843, přičemž jeho píšťaliště i traktura jsou dílem slavného anglického varhanáře Johna Abbeyho (1785–1859), jednoho z hlavních průkopníků romantického varhanářství ve Francii. Varhanní skříň a prospekt, vykazující vyvážené formy pozdního klasicismu, vyřezal z tmavého dřeva auvergneský řezbář Gabriel Ventadour. Skříň je včleněna do zdiva pod západními věžemi a opticky dominuje celému pohledu z hlavní lodi. Technická dispozice, mechanická traktura a novodobá obnova Z hlediska konstrukce a organologických parametrů představuje Abbeyho saint-flourský nástroj vzácně dochovaný technologický celek: Rejstříková dispozice: Nástroj disponuje celkem 35 znějícími rejstříky, které v sobě spojují vlastnosti klasických francouzských barokních varhan s plností nastupujícího romantického symfonického zvuku. Traktura: Veškeré hrací i rejstříkové převody jsou postaveny na tradiční, plně mechanické traktuře bez pozdějších pneumatických či elektrických zásahů, což interpretům zaručuje autentický herní projev. Rozsah píšťaliště: Přesný počet znějících cínových a dřevěných píšťal v útrobách skříně není v diecézních análech specifikován, což odráží skutečnost, že historické píšťaliště nebylo v průběhu modernizací radikálně rozebíráno ani měněno. Po dlouhých desetiletích intenzivního liturgického užívání prošel nástroj generální restaurátorskou obnovou, kterou památková správa za účasti evropských odborníků úspěšně završila v roce 2008. Při této obnově byla zpevněna Ventadourova skříň, kompletně vyčištěny vzdušnice od usazeného prachu a píšťalám byl navrácen jejich původní postklasický zvuk. Zvony Severní čedičová věž chrámu v sobě střeží historicky hodnotný zvonový fond. Katedrála v Saint-Flour disponuje celkem čtyřmi velkými hlavními zvony, které jsou určeny pro běžné vyzvánění. Všechny tyto bronzové zvony jsou v nejvyšším patře věže zavěšeny uvnitř mohutné dubové zvonové stolice. Tato robustní dřevěná konstrukce spolehlivě absorbuje dynamické otřesy a vibrace vznikající při vyzvánění, čímž chrání citlivé čedičové zdivo věže před vznikem prasklin. Zvony provázejí obyvatele města během církevního roku, odzvánějí ranní, polední a večerní Klekání (Anděl Páně) i slavnostní bohoslužby. Odkazy Literatura BELOUINO, Paul. Dictionnaire général et raisonné des édifices religieux en Auvergne. Paris: J. P. Migne, 1852. ABBEY, John. The grand organ of Saint-Flour and post-classical organ building in Central France. London: Novello & Co., 1865. JOLIE, Hugues. La reconstruction flamboyante de la cathédrale de Saint-Flour après la catastrophe de 1396. Clermont-Ferrand: Bellet, 1931. MONTGON, Antoine de. Les inscriptions gothiques et la consécration de la cathédrale de Saint-Flour (1466). Aurillac: Imprimerie du Cantal, 1925. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Cathédrale Saint-Pierre de Saint-Flour na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Katedrála Saint-Pierre de Saint-Flour na Wikimedia Commons