Bazilika Notre-Dame-du-Port (Clermont-Ferrand)

Bazilika Notre-Dame-du-Port v Clermont-Ferrand (francouzsky Basilique Notre-Dame-du-Port de Clermont-Ferrand) je francouzský kolegiátní kostel postavený v auvergnatském románském slohu. Nachází se ve francouzském městě Clermont-Ferrand ve čtvrti du Port, mezi náměstím Place Delille a katedrálou Nanebevzetí Panny Marie. Od 10. století až do Francouzské revoluce chrám spravovala komunita kanovníků, která prošla sekularizací (přeměnou na světskou kapitulu) ještě před začátkem 13. století. Na basilicu minor byla povýšena v roce 1881 papežem Lvem XIII. Na seznam francouzských historických památek (Monument historique) byla zařazena již v prvním oficiálním soupisu v roce 1840. Dne 2. prosince 1998 byla zapsána na seznam světového dědictví UNESCO jako součást památky Poutní místa na cestě do Santiaga de Compostela ve Francii. Původ názvu Její pojmenování pochází z názvu čtvrti „le Port“, v okcitánštině „Lo Pòrt“, což je odvozeno z latinského slova portus – oba tyto výrazy znamenají „skladiště“ nebo „tržiště“. Jednalo se o místo, kam se dováželo a kde se uskladňovalo zboží. V místním hornoauvergnatském dialektu (auvergnatštině) název zněl Nòstra-Dama dóu-Pòrt, zatímco v jižnějších okcitánských dialektech se užívala forma Nòstra Dòna del Pòrt. Bývalá Královská brána (Porte royale), která se nacházela na dolním konci dnešní ulice Rue du Port, byla hlavním vstupem, kudy do města proudilo zboží, což potvrzuje obchodní a tranzitní charakter tohoto místa. Název Portus se však v písemných pramenech poprvé prokazatelně objevuje až v roce 1065. Kostel původně nesl název „Sainte-Marie Principale“ (Hlavní kostel svaté Marie), čímž se odlišoval od samotné katedrály, označované jako „Sainte-Marie église-mère“ (Mateřský kostel svaté Marie), a od opatství Saint-Alyre, které se nazývalo „Sainte-Marie-d'Entre-Saints“. Dějiny Středověká výstavba kostela Podle tradice byl první kostel na tomto místě, kde vyvěral původní gallo-římský pramen, založen již v 6. století biskupem svatým Avitem. V 9. století měl být chrám vypálen a zpustošen Normany a následně obnoven biskupem svatým Sigonem. Historik Emmanuel Grélois však upozorňuje, že tato legenda byla pravděpodobně záměrným konstruktem zdejších kanovníků, kteří se snažili uměle vytvořit starobylý původ svého chrámu a upevnit tak svou legitimitu. Přesto je jisté, že před současnou románskou bazilikou zde starší stavba existovala, neboť přítomnost kapituly je v písemných pramenech doložena již od poloviny 10. století. Současný kostel byl postaven mezi lety 1120–1130 a koncem 12. století. Práce na vnitřním vybavení a osazování vitráží pokračovaly patrně ještě na počátku 13. století. Jako stavební materiál byla použita světlá arkóza, což je nažloutlý pískovec s vysokým obsahem živců, který pocházel z lomů v Montpeyroux. Kostel byl vážně poškozen silnými zemětřeseními, která region zasáhla v roce 1478 a obzvláště pak v roce 1490. Otřesy tehdy způsobily zřícení kamenného jehlanu (fiály) nad křížením lodí, který byl následně nahrazen barokní cibulovitou věžičkou. Novověk 17. století znamenalo pro Notre-Dame-du-Port období velkého rozkvětu, a to především díky rozvoji mariánských procesí. Vliv kanovníků této městské kolegiátní kapituly v tehdejším městě výrazně sílil. V roce 1654 byla upravena podzemní krypta, aby dokázala pojmout stále rostoucí davy věřících; byly v ní proraženy nové okenní otvory pro zvýšení vnitřního jasu. V roce 1740 byl kolegiátní kostel vybaven varhanami, které byly instalovány u vchodu do hlavní lodi. V roce 1781 prošel další proměnou přístup do krypty s cílem zajistit plynulejší pohyb věřících během velkých mariánských svátků. Původní přístupová schodiště vedoucí z hlavní lodi byla zrušena a nahrazena novými schody vybouranými v místech severní a jižní absidioly, což umožnilo efektivnější oběh poutníků v podzemí. Období Francouzské revoluce Bazilika Notre-Dame-du-Port během Velké francouzské revoluce značně utrpěla. Mezi lety 1792 a 1795 ztratila většinu svého vnitřního vybavení (nábytek, relikviáře a relikviářové schránky), kostelní zvony byly roztaveny a obě zvonice, které hrozily zřícením, byly strženy. Stejný osud potkal i věž nad křížením lodí, která byla zbourána z ideologických důvodů „v zájmu rovnosti“. Dne 7. ventôsu roku VIII (26. února 1800) bylo na žádost obyvatel čtvrti rozhodnuto o kompletním srovnání budovy se zemí. Na jejím místě měla vyrůst nová tržnice s plátnem, konopím a přízí. Před demolicí chrám zachránila až petice zaslaná správním orgánům departementu Puy-de-Dôme. Restaurátorské práce v 19. a 20. století Poté, co byla budova na základě konkordátu z roku 1801 vrácena náboženskému životu, se nacházela v žalostném stavu. Bylo nutné zahájit rozsáhlé rekonstrukční práce, které měly chrámu navrátit jeho dřívější majestátnost. První obnova První fázi obnovy vedl inženýr Ratoin v letech 1823 až 1827. Právě on vybudoval novou věž na místě západní zvonice stržené za revoluce. Vzniklo tak průčelí, které se kvůli své neorománské estetice a použití tmavého kamene z Volvic (trachyandezitu) vizuálně výrazně odlišuje od zbytku románského těla kostela. Druhá obnova Druhou etapu restaurátorských prací vedl v roce 1843 architekt Aymon Mallay. Obnovné práce se tehdy soustředily na tři hlavní body: rekonstrukce věže nad křížením příčné a hlavní lodi; obnovení původních přístupových schodišť do krypty přímo z hlavní lodi (v podobě, v jaké existují dnes) a kompletní obnova orientovaných kaplí v ramenech příčné lodi; nahrazení původních románských tašek (prejzů) skládanými kamennými střešními deskami z lávy z Volvic (trachyandezitu). Mimo to nechal Mallay v roce 1863 strhnout obvodovou zeď, která baziliku uzavírala, a nahradil ji kovanou mříží, která je u kostela k vidění dnes. Tento zásah umožnil volný pohled na románský závěr (chevet) a zajistil bezbariérový přístup do chrámu z ulice Rue Couronne. Třetí obnova Třetí rekonstrukce byla dílem architekta Gabriela Rupricha-Roberta a probíhala v letech 1900 až 1917. Jeho práce se zaměřila především na interiér, ze kterého nechal systematicky odstranit novější vápenné nátěry, aby obnažil původní románské zdivo. Původní vápenné maltové spáry nechal nahradit spárami cementovými. Současná restaurace Exteriér: listopad 2003 – listopad 2006 První fáze rekonstrukce probíhala v exteriéru a zahrnovala čištění kamenů (případně jejich výměnu za identické kusy). Poté byly odstraněny cementové spáry a nahrazeny původními vápennými. Nejpoutavější změnou při pohledu na baziliku je návrat k původním prejzovým střešním taškám, které nahradily desky z volvického kamene položené v 19. století, jež způsobovaly problémy se zatékáním. Interiér: říjen 2006 – listopad 2008 Rozsáhlá kampaň na obnovu interiéru začala v říjnu 2006 a skončila v listopadu 2008. Tyto práce spočívaly v očištění veškerého kamene, odstranění cementových spár pocházejících z renovace ve 20. století, obnově vápenného nátěru na obkladech, restaurování kaplí a absidiol vymalovaných Anatolem Dauvergnem v 19. století a obnově mobiliáře instalovaného v kostele. V neděli 7. prosince 2008 byla do podzemní kaple baziliky navrácena socha Černé Madony, což znamenalo opětovné otevření budovy pro bohoslužby (během renovace byla uložena v katedrále v Clermont-Ferrand). V letech 2018–2019 proběhla renovace krypty a sakristie kostela. Po sanaci prostor zde jsou znovu umístěny uskladněné děkovné dary (ex vota) z 19. století. V letech 2018–2020 proběhla rovněž úprava okolí baziliky Notre-Dame-du-Port: restaurace budov jižně od baziliky, prostranství před kostelem (parvisu) a přilehlých ulic. Mariánská úcta Černá Madona Vůbec nejstarším dokladem clermontského sochařského typu Trůnící Madony (Vierge en majesté) je takzvaná Alleaumova socha. Podle nejnovějších uměleckohistorických výzkumů vznikla na objednávku biskupa Štěpána II. přímo pro kostel Sainte-Marie-Principale (dnešní Notre-Dame-du-Port), a nikoli pro katedrálu, jak se dříve předpokládalo. Toto dílo má zásadní význam pro celé středověké umění, neboť představuje jeden z vůbec prvních prototypů trůnící Matky Boží na křesťanském Západě. Ačkoli místní tradice klade počátky této milostné sochy až do 6. století do doby působení biskupa svatého Avita, takto ranou existenci mariánského kultu nelze spolehlivě doložit. Že na místě stála starší skulptura, však dokládá nález dvou kamenných hlav – Panny Marie a Krista –, které restaurátoři objevili ve 20. století zazděné v lešenovém otvoru. Za starého režimu (Ancien Régime) bylo běžným zvykem opotřebované či poškozené dřevěné sochy rituálně spalovat a nahrazovat je novými, které více odpovídaly soudobému vkusu. To je také důvod, proč se o podobě Madon předcházejících roku 1734 nedochovaly téměř žádné zprávy. Nejstarší spolehlivá písemná zmínka o zdejší Černé Madoně se váže k roku 1468, kdy svou hlubokou osobní zbožnost k této milostné soše oficiálně deklaroval francouzský král Ludvík XI. V současné době je v podzemní kryptě vystavena barokní kopie z roku 1734 od sochaře Pacquina. Soška je vysoká 31 centimetrů, je vyřezaná z ořechového dřeva s povrchovou úpravou v barvě ebenu a typologicky se inspiruje byzantským schématem Panny Marie Něžné (Eleusy). Poutní procesí Úcta k zázračné Panně Marii z Notre-Dame-du-Port zažila mimořádný rozmach po roce 1614, kdy se ve městě začala pravidelně konat prosebná procesí. První z nich obyvatelé zorganizovali ze strachu před hrozícím hladomorem a již od roku 1615 získala tato tradice oficiální církevní rámec. Místní biskup ji nejprve uznal jako mimořádný svátek připadající na 15. květen, který byl vyhlášen dnem pracovního klidu nejprve v samotném městě a od roku 1697 také na jeho předměstích. Významného uznání se procesí dočkalo i ze strany Svatého stolce – papežská kurie udělila v roce 1618 s tříletou platností plnomocné odpustky všem věřícím, kteří v den svátku Narození Panny Marie navštíví zdejší chrám. Příliv věřících Množství poutníků přicházejících k zázračné soše bylo podle dobových svědectví obrovské. V roce 1723 byl správce podzemní kaple (Notre-Dame-Souterraine) nucen požádat, aby byla Madona „vystavována výhradně v chóru během hlavní mše, protože neustále rostoucí davy lidí sochu poškozovaly. O neutuchajícím zájmu věřících v průběhu 18. století svědčí i řada stavebních úprav. Šlo především o dekorativní úpravy interiéru z let 1730 a 1753, kdy byla v celém kostele kompletně vyměněna dlažba. Ze stejného důvodu – pro usnadnění plynulého pohybu davu – byla v 18. století vybudována nová schodiště v severní a jižní apsidě, která vedla přímo dolů do krypty. Kapitula u Panny Marie du Port Zdejší kanovníci hráli klíčovou roli v rozvoji chrámu po celé období starého režimu (Ancien Régime). V rámci města se jednalo o druhou nejvýznamnější kapitulu hned po kapitule katedrální, a to jak z hlediska finančních příjmů, tak z hlediska celkového vlivu na veřejný život. Původ kapituly Vznik kolegiátní kapituly se datuje do poloviny 10. století a je přímým dílem clermontského biskupa Štěpána II. (Étienne II). Ten kapitulu poprvé výslovně zmiňuje v listině z roku 959 a na sklonku téhož století jí zajistil dostatečné finanční prostředky a pozemky. Tyto dary umožnily výstavbu budov nezbytných pro řádný chod a společný život kanovníků, včetně křížové chodby (klaustru) situované severně od kostela. Nové kapitulní sídlo vzniklo ve čtvrti, kde původně stál raně křesťanský kostel svatého Vavřince (Saint-Laurent), jejž nová bazilika postupně zatlačila do pozadí a nakonec zcela nahradila. Sbor kanovníků tvořilo čtrnáct členů, v jejichž čele stál děkan. V kanovnických lavicích (stallách) kapituly zasedali příslušníci mnoha významných clermontských měšťanských a šlechtických rodin, jako byli například Champflourové. Architektura V konstrukci kostela byla druhotně využita řada opracovaných kamenných bloků z antického období. Vnější závěr chrámu (chevet) navíc zdobí intarzie z tmavých sopečných hornin, které tvoří dekorativní mozaiky výrazně inspirované mozarabským stylem. Půdorys a celková dispozice Stavba je vybudována ze světlé arkózy, přičemž její téměř dokonalá strukturální harmonie vychází z důsledného uplatnění geometrického principu zlatého řezu. Dispozice kostela sleduje schéma bazilikálního trojlodí na půdorysu latinského kříže. Hlavní loď je rozdělena do šesti klenebních polí (travé) a po stranách k ní přiléhají jednoduché boční lodě zaklenuté románskými křížovými klenbami bez žeber. Pravidelná příčná loď (transept) je na obou svých ramenech rozšířena o jednu půlkruhovou, východně orientovanou kapli. Interiér se vyznačuje celkovou střídmostí; dominuje mu vyvýšené kněžiště obklopené obchozím ochozem (deambulatoriem), z něhož radiálně vybíhají čtyři paprskovité kaple. Vnější závěr chrámu představuje mistrovskou ukázku auvergnatské románské školy, typickou užitím jemných kamenných mozaik. Otázka „hlavních“ kostelů Auvergne Bazilika Notre-Dame-du-Port náleží do skupiny pěti románských chrámů v Dolní Auvergne, které historik umění Raymond Suaudeau v roce 1947 poprvé označil jako hlavní kostely (églises majeures). Dalšími zástupci této skupiny jsou: kostel Saint-Austremoine v Issoire, bazilika Notre-Dame v Orcivalu, kostel v Saint-Nectaire, kostel Notre-Dame v Saint-Saturnin. Soudobí historikové umění, zejména Bruno Phalip v rámci regionálních výzkumů, však zdůrazňují potřebu dekonstruovat starší uměleckohistorické koncepty. Upozorňují, že rigidní škatulkování památek pod pojem „regionální románská škola“ a selektivní označení „hlavní kostel“ plně neodpovídá reálné rozmanitosti a vývoji středověké architektury v Auvergne. Členění stěn a klenby (Elevace) Jednotný ráz zdiva svědčí o plynulém a uceleném postupu stavebních prací v první polovině 12. století. Zvolený systém polokruhových kleneb a specifické řešení vazby mezi hlavní a bočními loděmi však naznačují, že stavitelé sáhli po architektonických motivech, které byly v kontextu tehdejší soudobé auvergnatské produkce již poněkud archaické. Mimořádně originální je statické zajištění kopule nad křížením lodí. Její obrovský tlak totiž zachycují a vyvažují polokopule v ramenech příčné lodi. Toto konstrukční řešení umožnilo výrazně odlehčit centrální nosné pilíře, díky čemuž mohl být celý střed chrámu velkoryse prosvětlen přirozeným světlem. Závěr baziliky (Chevet) Vnější závěr baziliky vykazuje naprosto klasické dispoziční uspořádání typické pro románské poutní svatyně. Stupňovitá gradace střech v několika výškových úrovních plynule stoupá od nejnižších čtyř radiálních kaplí přes střechu obchozího ochozu až k samotnému hlavnímu převýšení chóru. Hlavní architektonické unikum této stavby představuje mohutný stavební prvek tyčící se nad křížením lodí, který nese samotnou zvonici: příčně obdélníkový masiv (massif barlong). Postupné stupňování jednotlivých architektonických hmot je navíc opticky zdůrazněno dvěma pultovými střechami tohoto masivu, které symetricky lemují patu věže. Rozměry chrámu Celková délka: 49 m (vnější rozměr), 45 m (vnitřní světlost); Šířka hlavní lodi: 6,14 m (celková šířka trojlodí činí 13,3 m); Výška hlavní lodi: 18 m; Výška kopule v křížení: 22 m; Výška podzemní krypty: 4,35 m. Sochařská výzdoba Ikonografický program baziliky začíná již na exteriéru jejího závěru (chevetu) a promyšleně vede návštěvníka směrem do interiéru, kde mu nabízí obrazové čtení liturgického prostoru. Podobně jako v bazilice svatého Juliána v Brioude na sebe vnitřní i vnější hlavice sloupů a římsy konzol vzájemně reagují a rozvíjejí klíčová teologická témata. Tato sochařská symbolika byla hluboce propojena se samotnou středověkou liturgií. Výjevy nebyly vytesány proto, aby byly za každou cenu vystaveny na odiv lidským očím; už jejich pouhá přítomnost v posvátném prostoru stačila k umocnění sakrálního charakteru celé budovy. Soubor hlavic Sochařská výzdoba hlavic v Notre-Dame-du-Port byla podrobně zdokumentována ve fotografické monografii, která nabízí několik možných rovin uměleckohistorické interpretace. Zdejší hlavice, které se řadí k absolutním vrcholům auvergnatského románského umění, nesou buď čistě ornamentální dekor s rostlinnými motivy, nebo složité figurální příběhy. Tyto reliéfy, plné tvůrčího elánu a živé dramatičnosti, plnily důležitou didaktickou úlohu – měly věřící poučit o základech křesťanské víry, Starém i Novém zákoně a ukázat kontrast mezi lidským pádem a následným vykoupením. V celém souboru lze vysledovat několik hlavních tematických okruhů: Mariánský cyklus: Zvěstování Panny Marie, Navštívení Panny Marie, Nanebevzetí Panny Marie; Cyklus spásy a vykoupení: Pokušení v ráji, Vyhnání Adama a Evy z ráje; Cyklus ctností a neřestí: Psychomachie podle Prudentia (alegorický boj ctností s hříchy), sebevražda Hněvu; Ostatní figurální a ornamentální motivy: Lakomec (lichvář), zloděj, ptáci, kentauři nebo akantové listoví. Tympanon Jižní portál s figurálním tympanonem je v regionu Auvergne naprostou raritou. V celé oblasti najdeme tesané tympanony už jen u kostela Notre-Dame-des-Miracles v Mauriacu (departement Cantal) a kostele v Thuretu (departement Puy-de-Dôme). Tímto vchodem vstupovali do chrámu členové kapituly, což vysvětluje, proč se zdejší výzdoba zaměřuje právě na Kristův život. Po stranách vchodu stojí dvě sochy proroků z 11. století – Izajáše vlevo a Jana Křtitele vpravo. Oba jako věrozvěsti předpovídali příchod Krista. Sochy pravděpodobně pocházejí ještě z původního, staršího kostela. Přímo nad dveřmi, na překladu ve tvaru sedlové střechy, je zachycen příběh z Kristova dětství: Klanění tří králů, uvedení do chrámu a křest Ježíše. Na těchto reliéfech jsou dodnes patrné zbytky původní barevné polychromie. Výše, uvnitř odlehčovacího oblouku, trůní Kristus Vševládce obklopený dvěma serafíny. Nohama se opírá o lva a býka, kteří symbolizují evangelisty Marka a Lukáše. Vlevo nahoře se pak rozvíjí scéna Zvěstování Panny Marie (vlevo) a Narození Páně (vpravo). Vitráže V bazilice se nedochovala ani jedna středověká vitráž, všechny pocházejí až z 19. a 20. století. Na jejich tvorbě se postupně vystřídalo několik sklářských mistrů. První okna vyrobila v roce 1834 manufaktura v Sèvres, šlo však o šedavé malby metodou grisaille, které byly později vyměněny. Některé z nich jsou dodnes k vidění, zejména v chóru. Vitráže v ochozu a v radiálních kaplích vznikly o něco později, kdy čistě dekorativní motivy nahradily výjevy s figurálními příběhy. V letech 1842–1844 je vytvořil Étienne Thevenot. V tehdy populárním středověkém stylu zobrazují biblické scény, které téměř bezvýhradně čerpají z Nového zákona. Okna v hlavní lodi představují nejpozdější vrstvu z 19. století. V letech 1886–1887 je zhotovil Félix Gaudin, s výjimkou posledního okna z roku 1899, jehož autorem je Lucien Lachaise. Tyto vitráže vyprávějí legendární historii baziliky Notre-Dame-du-Port – od jejího založení svatým Avitem až po události z 18. století. Zatím posledním osazeným oknem v kostele je vitráž na západním průčelí nad varhanami. V roce 1984 ji v moderním stylu vytvořil Jean Mauret. Zobrazuje Strom života a je umístěna přímo naproti Ježíšovu rodokmenu, který se nachází v ose chóru. Významná umělecká díla Obrazy Interiér kostela zdobí řada maleb ze 17. a 18. století, z nichž vynikají zejména dvě ztvárnění Zvěstování Panny Marie. První namaloval Philippe de Champaigne v roce 1643. Tento obraz představuje mimořádně hodnotné dílo a patří do souboru pouhých osmi dochovaných pláten s motivem Zvěstování, která tento umělec během svého života vytvořil. Druhé plátno pochází z let 1740–1750 a jeho autorem je Jean II. Restout. Jean II. Restout a umělci z jeho dílny jsou v bazilice podepsáni také pod dalšími obrazy, mezi něž patří Klanění tří králů, Odpočinek svaté Rodiny na útěku do Egypta či Poslední večeře. Sochy Bezpochyby nejznámějším uměleckým dílem v bazilice Notre-Dame-du-Port je podzemní Černá Madona. V chrámu se však nacházejí i další cenné skulptury: Kojící Madona (Vierge allaitant, 1380–1420) – pravděpodobně nejkrásnější sochařské dílo v interiéru. Gotická plastika z pařížského vápence byla původně celá polychromovaná. Vznikla koncem 14. století v regionu Île-de-France a dnes je umístěna před kaplí v jižním transeptu. Pieta – polychromovaná a pozlacená dřevořezba z lipového dřeva, která pochází ze 17. nebo 18. století. Nejsvětější Srdce Ježíšovo – socha z 19. století, jejímž autorem je Jean-Marie Bienaimé Bonnassieux, tvůrce monumentální sochy Notre-Dame-de-France v Le Puy-en-Velay. Galerie Duchovní život Bazilika Notre-Dame-du-Port spadá pod farnost Panny Marie v Clermontu (Notre-Dame de Clermont). První neděli po 15. květnu se zde dodnes koná tradiční procesí s procesní sochou zázračné Panny Marie. Tato událost je spjata s oslavami a slavnostmi v celé čtvrti okolo baziliky. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Basilique Notre-Dame-du-Port de Clermont-Ferrand na francouzské Wikipedii. Literatura David Morel, Notre-Dame du Port de Clermont et Saint-Nectaire au XIXe siècle : La restauration de deux grandes églises de Basse-Auvergne entre documents d’archives et archéologie, in: Restaurer au XIXe siècle, Presses universitaires Blaise-Pascal, coll. Histoires croisées, 2022, 29–40 s. (ISBN 978-2-38377-325-2). Anna Kelblová, Notre-Dame-du-Port in Clermont-Ferrand, Brno, Université de Brno, 2018, 94 s. Migrating Art Historians on the Sacred Ways, Brno-Řím, Viella, 2018 (ISBN 978-88-331-3105-4), Kelblová, Anna. An « Attractive » Church: Notre-Dame-du-Port in Clermont-Ferrand, s. 173-188. Migrating Art Historians on the Sacred Ways, Brno-Řím, Viella, 2018 (ISBN 978-88-331-3105-4), Kelblová, Anna. Notre-Dame-du-Port and the Cult of the Virgin, s. 229-245. Alain Tourreau, Notre-Dame du Port, Clermont-Ferrand : un parcours commenté en seize points de découverte : visite guidée..., Clermont-Ferrand, de Borée, 2017, 95 s. (ISBN 978-2-8129-2059-2). Emmanuel Grélois, Marie Saudan, Chartes et documents de l'Église de Clermont antérieurs au XIIe siècle, Paris, CNRS Éditions, coll. « Documents, études et répertoires publiés par l'Institut de recherche et d'histoire des textes », 2015 (ISBN 978-2-271-08676-1) (ISSN 0073-8212). Alain Tourreau, Notre-Dame-du-Port, de la Révolution à nos jours, Bulletin historique et scientifique de l'Auvergne, č. 804-805, juin 2015. Sœur Jean-Baptiste Meunier, Florence Maréchal, Didier Gracz, Notre-Dame du Port, Clermont-Ferrand : oeuvres sculptées, Strasbourg, Éditions du Signe, 2012, 96 s. (ISBN 978-2-7468-2801-8). Jérôme Baschet, Jean-Claude Bonne et Pierre-Olivier Dittmar, Chapitre IV – Notre-Dame-du-Port : un puissant végétalisme et sa relève architecturale, Images Re-vues. Histoire, anthropologie et théorie de l'art, no Hors-série 3,‎ 1er septembre 2012 (ISSN 1778-3801, DOI 10.4000/imagesrevues.1865). Alain Tourreau, Une église épiscopale : Notre-Dame-du-Port de Clermont, des origines à la Révolution, Clermont-Ferrand, Université Blaise Pascal, 2010. Emmanuel Grélois, Un dossier épineux et quelques hypothèses : les origines de l'église Notre-Dame-du-Port et de son chapitre à Clermont, in: Alain Dubreucq, Christian Lauranson-Rosaz et Bernard Sanial éd., Brioude aux temps carolingiens, actes du colloque international de Brioude des 13-15 septembre 2007, Cercor Le Puy-en-Velay, 2010, s. 171-191. Guy Collière, Tour de 7 églises romanes majeures en Basse-Auvergne, Clermont-Ferrand, G. Collière, 2006, 64 s. Bruno Phalip, Une Auvergne médiévale partagée, Siècles, Clermont-Ferrand, Presses universitaires Blaise-Pascal, sv. 15 Marges et « marches » médiévales,‎ 2002 (e-ISSN 2275-2129, DOI 10.4000/siecles.3132). Bruno Phalip, Investir les technologies ou l'histoire de l'art confrontée aux réalités techniques. Le cas de Notre-Dame-du-Port à Clermont-Ferrand, Siècles, sv. 22,‎ 2006, s. 39-52). Caroline Roux, Arcs trilobés et polylobés dans l'architecture romane. À propos des tribunes de Notre-Dame du Port de Clermont, Les Cahiers de Saint-Michel de Cuxa, sv. 35,‎ 2004, s. 119-132. Bruno Phalip, Des terres médiévales en friche. Pour une étude des techniques de construction et des productions artistiques montagnardes. L'exemple de l'ancien diocèse de Clermont (Thèse), Clermont-Ferrand, Université Blaise Pascal, 2001, 12 volumes. Laurence Cabrero-Ravel, Clermont-Ferrand: l'église Notre-Dame-du-Port, Congrès archéologique de France,‎ 2000, s. 159-177 Genevière Barrière, La tour occidentale de la basilique Notre-Dame du Port à Clermont, L'invention de l'art roman au XIXe siècle. L'époque romane vue par le XIXe siècle, Revue d'Auvergne, sv. 114,‎ 1999, s. 105-116. Félix-Pierre Fornas, Le symbolisme dans l'art roman, La Taillanderie, 1997. Bruno Phalip, Art roman, culture et société en Auvergne. La sculpture à l'épreuve de la dévotion populaire et des interprétations savantes, Clermont-Ferrand, 1997 Laurence Cabrero-Ravel, Notre-Dame-du-Port et la sculpture ornementale des églises romanes d'Auvergne, les chapiteaux corinthiens et leurs dérivés (fin XIe – XIIe siècle) (thèse), Besançon, Université de Franche-Comté, 1995. Félix-Pierre Fornas, Églises romanes de Basse-Auvergne, La Taillanderie, 1994. Bernard Craplet, Auvergne romane, Saint-Léger-Vauban, Éditions Zodiaque, 1992, 371 s. Guy Mourlevat, La géométrie du Nombre d'Or à Notre-Dame-du-Port, Bulletin historique et scientifique de l'Auvergne,‎ juillet-septembre 1978. Bernadette Porchet, Bestiaire roman Auvergnat, Revue de Haute-Auvergne, sv. 41,‎ 1968. Françoise Aycoberry, La restauration des églises en Auvergne au XIXe siècle. Principes et applications (thèse sous la direction de Gabriel Fournier), Clermont-Ferrand, 1967. Anne-Lewis Miller, The Sculptural Decorations of Notre-Dame-du-Port: Its place in Romanesque Sculpture of the Auvergne, Dissertation thesis, Université Hopkins, 1964 Henri Du Ranquet et Emmanuel Du Ranquet, L'église Notre-Dame du Port de Clermont-Ferrand, Clermont-Ferrand, Impr. de Bussac, coll. « Mémoires de l'Académie des sciences, belles-lettres et arts de Clermont-Ferrand », 1932, 144 s. Gilbert Rouchon, Pierre Balme, L'église Notre-Dame-du-Port : Le quartier de l'ancienne paroisse Notre-Dame-du-Port, L'Auvergne littéraire et artistique, Clermont-Ferrand, sv. 51,‎ 1930. Marcel Aubert, Notre-Dame du Port, Congrès archéologique - Clermont-Ferrand, 1924,‎ 1925, s. 23 Louis Bréhier, Les chapiteaux historiés de Notre-Dame du Port à Clermont : Étude iconographique, Revue de l'art chrétien, sv. LXII,‎ 1912, s. 249-262, 339-350 Louis Bréhier, La sculpture romane en Haute-Auvergne, Revue de Haute-Auvergne, sv. 23,‎ 1926 Henri Du Ranquet, Étude sur les sculptures de Notre-Dame du Port de Clermont-Ferrand, Clermont-Ferrand, Bellet, 1892, 92 s. Louis-Antoine Chaix, Histoire de Notre-Dame-du-Port depuis ses origines jusqu'à nos jours d'après des documents originaux et la plupart inédits, Clermont-Ferrand, 1866. Aymon Mallay, Essai sur les églises romanes at romano-byzantines du département du Puy-de-Dôme, Moulins, Imprimerie de P. A. Desroziers, 1841, s. 1-10. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Bazilika Notre-Dame-du-Port de Clermont-Ferrand na Wikimedia Commons