Katedrála Notre-Dame (Le Puy-en-Velay)

Katedrála Panny Marie v Le Puy-en-Velay (francouzsky Cathédrale Notre-Dame du Puy-en-Velay) je jednou z hlavních památek románského umění a křesťanského Západu. Papežským breve Pia IX. ze dne 11. února 1856 byla povýšena na basilicu minor. Její plný oficiální titul zní Notre-Dame-de-l'Annonciation du Puy-en-Velay (Panna Maria Zvěstování v Le Puy-en-Velay). Na barokním hlavním oltáři trůní Černá Madona, která byla v průběhu staletí cílem mnoha poutí. Současná socha nahrazuje původní milostnou sošku, kterou chrámu údajně daroval král Ludvík IX. po svém návratu z křížové výpravy do Egypta, a která byla spálena během Francouzské revoluce. Katedrální komplex byl v roce 1862 zapsán na seznam historických památek francouzského ministerstva kultury. – nejprve v roce 1862 (zahrnovalo křížovou chodbu, budovu univerzity a samotnou katedrálu) a následně v roce 1889 (budova s podsebitím). V roce 1998 byla katedrála spolu s historickým špitálem (hôtel-Dieu) zapsána na seznam světového dědictví UNESCO jako součást památky Poutní místa na cestě do Santiaga de Compostela ve Francii. Dějiny Legenda o „Kameni horeček“ neboli „Kameni zjevení“ Místní legendy v Le Puy-en-Velay se točí kolem kamene, patrně megalitické desky, která se nacházela na hoře Mont Anis. Z tohoto čedičového kamene se dodnes dochovala část uložená v kapli Svatého Kříže (Saint-Crucifix), známá jako „Kámen horeček“ (pierre des fièvres) nebo „Kámen zjevení“ (pierre des apparitions), což je deska o délce přibližně 3 metry a šířce 2 metry. Podle tradice měla v roce 430 – tedy ještě před Efezským koncilem, který definoval dogma o Panně Marii jako Bohorodičce (Theotokos) – jistá matróna (vznešená žena) z obce Ceyssac, trpící čtyřdenní zimnicí (kvartánou), snové vidění. V něm jí Panna Maria doporučila, aby se nechala odnést na horu Mont Anis a ulehla na tamní kámen, čímž se uzdraví. Vdova tak učinila a po svém uzdravení měla zjevení Panny Marie, která ji požádala, aby vyhledala prvního biskupa v kraji Velay a vyřídila mu, že má na hoře Mont Anis postavit skromnou oratoř. Biskup Evodius (působící kolem let 365–385) se následně vydal do Říma, kde od papeže získal povolení přenést biskupské sídlo z města Ruessio (gallo-římské hlavní město kmene Vellavů) do Anicia (gallo-římský název pro Le Puy-en-Velay, jehož keltský slovní základ „an“ znamená „kruh, obvod či hradba“). Legenda dále vypráví, že když biskup v měsíci červenci dorazil na horu Mont Anis, našel kamennou desku pokrytou tlustou vrstvou sněhu. Přímo před jeho očima pak vběhl na místo jelen, který svým během vykroužil ve sněhu obrysy budoucí stavby. (Tato legenda pravděpodobně vznikla na základě toponymie (místního názvosloví) skály, která se tyčí nad současnou svatyní a nese název Corneille. Etymologický původ tohoto jména je totiž odvozen od jména galského boha Cernunna, jehož atributem byly jelení parohy. Celé poutní místo je tak pozůstatkem starobylého kultu tohoto keltského božstva.) Ta se posléze stala jednou z prvních a spolu s Chartres vůbec nejstarší mariánskou svatyní v křesťanské Galii. Pod dlažbou současného chóru byly skutečně nalezeny základy tohoto prvního kostela, který měl rozměry 12 × 24 metrů. Ve skutečnosti stavba započala až na konci 5. století za biskupa Scutaria (působícího kolem let 485–555). Podle místní tradice byl tento „andělský kostel“ vysvěcen samotnými anděly, kteří sem přenesli relikvie přímo z Říma. Mariánská svatyně se rychle stala významným poutním místem, k čemuž přispěla i vzácná relikvie, kterou kapitule u Panny Marie v Le Puy daroval král Ludvík XI. – trn z Kristovy koruny. Poutníci na tento kámen uléhají za účelem načerpání jeho blahodárné síly až do dnešních dnů. Zatímco počátky kultu Zvěstování Panny Marie (Notre-Dame-de-l'Annonciation) koření právě v tomto „Kameni horeček“, ve středověku a raném novověku byla předmětem největší úcty především zdejší Černá Madona. Jubileum v Le Puy-en-Velay Katedrála Zvěstování Panny Marie se těší papežskému privilegiu pořádat svaté jubileum. Když německý mnich Bernard z Durynska předpověděl na 25. březen 992 konec světa – jelikož svátek Zvěstování Panny Marie tehdy připadl na Velký pátek –, do města dorazily takové davy poutníků, že se papež (buď Jan XV., nebo Kalixt II.) rozhodl vyhlásit jubileum pokaždé, když tato kalendářní shoda nastane. K získání plnomocných odpustků musí věřící navštívit zdejší katedrálu, přijmout dvě svátosti (zpověď a přijímání) a pomodlit se na úmysl papeže. Tento svátek, známý jako Velká milost (Grand Pardon), totiž papež neudělil pouze biskupovi z Le Puy, ale přímo samotné katedrále. Tato tradice se bez výjimky dodržovala, s pouhými dvěma historickými výpadky v letech 1701 a 1796. V roce 1701 dorazilo tolik poutníků, že se do chrámu fyzicky nevešli. V roce 1796 zase katedrálu obsadili schismatici. Papež Pius VI. tehdy musel všechna předchozí privilegia dočasně zrušit, aby z nich odpůrci církve nemohli profitovat. Velká milost v Le Puy-en-Velay vychází z místní liturgie a je nejstarším doloženým jubileem svého druhu – vznikla dříve než podobné svátky v Římě (1300), Rocamadouru (1428) či Lyonu (1451). První jubileum u Panny Marie v Le Puy se pravděpodobně konalo již v roce 1065. Písemně je však poprvé doloženo až z roku 1407, kdy v přeplněných uličkách tohoto malého městečka uvízly davy poutníků a mnoho z nich se ušlapalo nebo udusilo. Z toho důvodu se papežové a králové těmto jubilejním obdobím při svých osobních poutích raději vyhýbali. Výjimkou byl neapolský král René z Anjou, který se tudy vracel z Itálie v roce 1440. Právě to vysvětluje přítomnost obrazu od Barthélemyho d'Eyck v katedrále, neboť tento malíř tvořil pod královým patronátem. Následujícího roku zmínil jubileum v Le Puy v papežském breve také Evžen IV. Pro úplnost je však třeba ještě dohledat breve papeže Martina V., který byl v 15. století velkým zastáncem jubileí ve Francii. Jubileum je však třeba odlišovat od tradičního velkého procesí, které od katedrály začíná a zase u ní končí. Bez ohledu na jubilejní roky se zde každoročně 15. srpna koná velká slavnost Nanebevzetí Panny Marie. Během ní je ulicemi města za účasti nejvyšších světských i církevních představitelů a obrovského množství lidí nesena socha Černé madony. V roce 2016 bylo jubileum zakončeno právě tímto mariánským procesím. Dne 15. srpna 1095, u příležitosti svátku Nanebevzetí Panny Marie slaveného v Le Puy, vyhlásil papež Urban II. první křížovou výpravu (1095–1098) a do jejího čela postavil zdejšího biskupa Adhémara de Monteil. Autor slavného hymnu Salve Regina (Zdrávas Královno) tehdy opustil Le Puy a v doprovodu zhruba čtyř stovek místních křižáků zamířil na Východ. Sám biskup sice podlehl zraněním při obléhání Antiochie, mnozí z jeho družiny však měli to štěstí, že se vrátili domů. Během středověku byla katedrála v Le Puy klíčovou zastávkou na Svatojakubské poutní cestě do Santiaga de Compostela, ale zároveň fungovala jako samostatný významný cíl pro poutníky z celé Evropy, kteří sem přicházeli uctít Černou madonu. Architektura Románská katedrála Notre-Dame se tyčí na úpatí vulkanického bradla Corneille. Tomuto čedičovému ostrohu dominuje monumentální socha Panny Marie odlitá z oceli z ruských děl, která byla ukořistěna během obléhání Sevastopolu. Chrám pochází z 12. století a vyniká neobvyklou rozmanitostí stylů, která dodnes svědčí o tehdejším bohatství románského umění. Vzhledem k využití řady kopulí na trompách vykazuje katedrála v Le Puy-en-Velay silný vliv byzantské architektury. Tímto prvkem výrazně připomíná jiné kostely v jihozápadní Francii, jako je Katedrála svatého Fronta nebo katedrála Saint-Étienne v Cahors. Západní průčelí je postaveno z různobarevných sopečných kamenů. Tato polychromovaná fasáda s mozaikovým obkladem, půlkruhovými arkádami a drobnými frontony ukrývá trojoboukový portál. Z městské ulice k němu stoupá široké kamenné schodiště se 134 stupni. Zatímco samotný portál zdobí sochy a mozaiky, v interiéru se nacházejí zlacené fresky. Tmavý odstín použitého kamene dodává vnitřnímu prostoru strohý ráz. Návštěvníka však ohromí výška šesti kopulí, množství klenbových systémů a také mohutná klenutá podezdívka, na které celá stavba spočívá. Chór chrámu stojí přímo na skalním podloží. Když však bylo v 11. a 12. století potřeba katedrálu rozšířit kvůli neustále rostoucímu počtu poutníků, byla další čtyři klenební pole odvážně vysunuta do volného prostoru. Aby stavitelé překonali výškový rozdíl 17 metrů, podepřeli vysoké arkády masivními pilíři. Stavba této baziliky probíhala v několika etapách. Apsidu, křížení transeptu a poslední dvě klenební pole lze datovat do 11. století. Na začátku 19. století však budově hrozilo zřícení, a proto byla v letech 1844 až 1870 téměř kompletně rozebrána a znovu postavena ve své původní podobě. Výjimku tvoří pouze apsida a kopule nad křížením, které byly rekonstruovány v odlišném architektonickém tvaru. Biskupský komplex Katedrála je součástí rozsáhlého, dodnes dochovaného architektonického komplexu. Ten zahrnuje křížovou chodbu s kapitulní síní a obrannou budovou s podsebitím, špitál (Hôtel-Dieu), baptisterium svatého Jana a biskupský palác. Některé části se však nedochovaly. Patří mezi ně například věž svatého Mayola, která původně sloužila jako obranná věž kanovníků. Západní průčelí Průčelí katedrály se tyčí na vrcholu monumentálního schodiště. Tvoří ho pět architektonických pater z polychromovaného zdiva s půlkruhovými oblouky ze střídavě barevných klenáků. Výzdobu doplňují kameny uspořádané do kosočtverců připomínajících mozaiku (opus reticulatum), které pocházejí z místních lomů. Tento dekor střídající světlé a tmavé odstíny je poměrně běžný v románské architektuře po celé Evropě (např. bazilika v Vézelay v Burgundsku, katedrála v Sieně a v Lucce v Itálii, nebo katedrála ve Špýru a románské kostely v Kolíně nad Rýnem a v Německu). V evropském umění raného středověku byl již zcela běžný a jeho kořeny sahají do starořímské architektury (příkladem jsou Lázně Cluny v Paříži). Tento prvek byl velmi rozšířený také v byzantské architektuře, kterou se vnitřní uspořádání katedrály výrazně inspiruje. Výrazný vliv měl především v karolínské architektuře (vstupní brána kláštera v Lorschi, oblouky palatinské kaple v Cáchách Karla Velikého – rovněž ovlivněné Byzancí, opatství Saint-Philbert-de-Grand-Lieu nebo oblouky kostela Notre-Dame-de-la-Basse-Œuvre v Beauvais) a dokonce i v merovejské architektuře (oblouk apsidy v kryptě Saint-Oyand v Grenoblu, výzdoba průčelí merovejského transeptu v baptisteriu Saint-Jean v Poitiers). Je proto velmi pravděpodobné, že současná románská katedrála pouze převzala dekorativní styl, který existoval již na starších stavbách stojících na stejném místě. Této výzdobě napomáhal i výskyt pestrobarevných hornin v regionu. Někteří badatelé však v této ornamentice vidí „mozarabský“ původ a přisuzují ji obrovskému množství španělských poutníků, kteří ve středověku přicházeli uctívat zdejší Černou madonu. Jiní ji připisují vlivu křižáků. Ve skutečnosti však arabská architektura sama přímo vycházela ze starší západoevropské raně křesťanské a byzantské architektury. Vzhledem k půlkruhovým obloukům se toto průčelí řadí k románskému slohu a lze jej datovat do konce 12. století. Schodiště a interiér Do hlavní lodi ústí schodiště o 102 stupních, které pokračuje pod portálem. V prostoru prvních dvou klenebních polí zabírá schodiště celou šířku budovy. V následujících dvou polích se zužuje pouze na šířku hlavní lodi. Na stěnách podél tohoto zúžení jsou dnes umístěny vyřezávané dřevěné dveře, které původně zdobily samotné průčelí. Toto neobvyklé uspořádání je dáno svažitým terénem a nedostatkem místa. Vzhledem k obrovským davům, které ve 13. století přitahovala poutní tradice, bylo nutné kostel rozšířit. Protože na skalním ostrohu již nezbývalo místo, rozhodli se tehdejší stavitelé vybudovat základy třetího a čtvrtého klenebního pole obrazně řečeno „do prázdna“ nad svahem. V prvním klenebním poli portálu jsou hlavice sloupů zdobeny vyobrazením tetramorfu, tedy čtyř bytostí tradičně spojovaných se čtyřmi evangelisty. V následujícím klenebním poli portálu se po obou stranách schodiště nacházejí dvoje cedrové dveře. Ty vedou do kaplí, z nichž levá je zasvěcena svatému Jiljí a pravá svatému Martinovi. Obě tyto brány pocházejí z poslední čtvrtiny 12. století. Levá nese vyobrazení scén ze života Ježíše Krista a obvod jejích dřevěných panelů zdobí ornamenty napodobující arabské písmo. Schodiště ústí u takzvané Zlaté brány (Porte Dorée). Za ní následuje dalších sedmnáct stupňů, které vedou přímo do středu hlavní lodi. Člověk se tak ocitne mezi dvěma pilíři (před nimiž dnes stojí sochy svatého Ludvíka a Johanky z Arku), přesně naproti hlavnímu oltáři. Tato neobvyklá dispozice inspirovala jednoho z duchovních k výroku, že „do tohoto kostela se vchází pupkem a odchází se z něj oběma ušima.“ V roce 2010 byla na vrcholu hlavního schodiště katedrály vztyčena 1,70 metru vysoká socha svatého Jakuba z bukového dřeva, jejímž autorem je Dominique Kaeppelin. Socha symbolicky označuje začátek poutní trasy Via Podiensis, jedné z hlavních větví Svatojakubské pouti. Portál For Portál For (Portail du For) je skvostnou ukázkou architektury z úplného závěru 12. století. Vede na stejnojmenné náměstí (název pochází z latinského forum), které tvoří terasu nad střechami starého města. Přestože všechny jeho prvky řadí portál k románskému slohu, je sklenut křížovou žebrovou klenbou. Masivní půlkruhové oblouky v přízemí jsou předsazené a s archivoltou je spojují tři kamenné sloupky (svorníky), z nichž jeden má podobu lidské postavy. První patro, ve kterém se nachází kaple ze 16. století, osvětlují ze všech stran gotická okna a je zastřešeno valenou klenbou. Do portálu vedou dva vstupy. Menší z nich, nazývaný „papežská brána“, je vyhrazen výhradně pro papeže. V roce 1847 byl osazen překladem nalezeným při vykopávkách, který nese nápis Scrutari papa Vive Deo a prozrazuje tak jméno architekta. Druhý vstup je románský a jeho dveřní křídla zdobí dvě bronzové lví hlavy. Hlavní loď a interiér Půdorys kostela má tvar latinského kříže a tvoří ho šestiúhlá hlavní loď, k níž přiléhají dvě stejně vysoké boční lodi. Chrám má výrazný transept, jehož obě ramena zakončují dvojice spojených apsid s emporou v patře. Budovu uzavírá pravoúhlé kněžiště lemované dvěma apsidami s rovným závěrem. Šest klenebních polí hlavní lodi je zaklenuto příčně obdélníkovými kopulemi na rohových trompách. Křížení příčné lodi kryje osmiboká lucernová věž se dvěma patry oken, zakončená kopulí. Tato věž spočívá na čtyřech mohutných pilířích s přiloženými sloupy, které stojí na obrovském pravoúhlém podstavci vysokém dva metry. Přechod ze čtvercového půdorysu na osmiúhelník je vyřešen pomocí rohových tromp. Tato lucernová věž se nazývá také „Andělská zvonice“ (clocher angélique). Boční lodi mají křížové klenby, s výjimkou dvou západních polí, která dostala křížové žebrové klenby. Jediná dvě nedotčená pole (třetí a čtvrté) a zvonice pocházejí z poloviny 12. století. Ostatní pole a průčelí vznikly na konci 12. století. Vybavení interiéru V jižní boční lodi se nachází velký obraz od malíře Girauda, který připomíná jubileum z roku 1864. V interiéru najdeme také smaltovanou křížovou cestu a na vnitřní straně průčelí nádherný pozlacený dřevěný reliéf z 18. století, který znázorňuje ukřižování svatého Ondřeje. Pozoruhodná kazatelna pochází z konce 18. století. Hlavní oltář, vybudovaný na náklady zdejší kapituly, je dílem Jean-Claude Portala. Zdobí ho basreliéf s výjevem Zvěstování a na jeho vrcholu je umístěna socha pelikána. Oltář zdobí také bronzové prvky od slavného sochaře Caffieriho. Právě na tomto hlavním oltáři stojí slavná socha Černé madony, korunovaná 8. června 1856. Ta nahradila původní starobylou sochu, kterou dav spálil na náměstí Place du Martouret během Velké francouzské revoluce. Nástěnné malby a kaple relikvií Hlavní apsida nese moderní malby, avšak v severním rameni příčné lodi se dochovaly fresky, které pravděpodobně pocházejí již z 11. století. Jde o vyobrazení Tří Marií u hrobu (nad oltářem Nejsvětějšího Srdce Ježíšova) a monumentálního svatého Michaela (na empoře). Dva cenné obrazy ze 17. století slouží jako votivní dary na památku obětí morových ran z let 1630 a 1653. Ve třetím poli severní boční lodi se otevírá kaple relikvií, která zaujímá horní patro takzvané „obranné budovy s podsebitím“ (bâtiment des mâchicoulis). Tento rozsáhlý prostor, zaklenutý lomenou valenou klenbou s pasy, byl dříve rozdělen podlahou na dvě patra. V přízemí sídlila kapitulní knihovna a nad ní zasedal sněm provincie Velay. V kapli lze obdivovat fresku svobodných umění z konce 15. století, jejíž autor je neznámý. V roce 1850 ji objevil Prosper Mérimée, je však bohužel neúplná a zachycuje pouze čtyři ze sedmi umění: Gramatiku s Priscianem z Caesareje, Logiku s Aristotelem, Rétoriku s Ciceronem a Hudbu s Tubal-kainem. Kopule nad prvními dvěma západními poli hlavní lodi jsou vyzděny z neotesaného kamene a spočívají přímo na rohových trompách a částech zdí nad okny – tím se liší od zbývajících kopulí. Zvonice Zvonice katedrály (zvaná také „Andělská zvonice“) měří na výšku 56 metrů a stojí jako samostatně oddělená stavba mimo hlavní budovu kostela. Věž má čtvercový půdorys a tvoří ji sedm architektonicky shodných pater. Každé vyšší patro je však mírně ustoupené, takže celá stavba vizuálně připomíná na sebe naskládané kostky. Horní podlaží nesou rozpjaté oblouky, které drží valené klenby. Tyto oblouky se opírají o samostatně stojící pilíře, což od čtvrtého patra nahoru umožňuje, aby váha celého zdiva spočívala přímo na těchto pilířích. S rostoucí výškou od země k vrcholu je konstrukce věže stále více otevřená a vzdušná díky přibývajícím okenním otvorům. V přízemí zvonice se nacházejí tři hrobky, které patří dvěma kanovníkům a jednomu biskupovi. Traduje se, že věž unikla demolici během Velké francouzské revoluce jen díky svému jehlanovitému tvaru a kohoutovi na vrcholu, který byl tehdy vnímán jako symbol republikánské bdělosti. Ve věži jsou zavěšeny čtyři zvony včetně největšího z nich (bourdonu). Stavební vývoj a rekonstrukce „Andělská zvonice“ (clocher angélique) prošla v průběhu staletí řadou stavebních úprav a v letech 1846–1847 byla kompletně přestavěna. V roce 1886 na ní proběhly rozsáhlé restaurátorské práce, po nichž následovala další velká vlna obnovy v letech 2022 až 2024. Křížová chodba Unikátní architektura Křížová chodba má obdélníkový půdorys a její galerie jsou zaklenuty křížovými klenbami. Pochází ze 12. století a je postavena v románském slohu. V letech 1850–1857 ji však kompletně zrestauroval architekt Aymon Mallay, který své postupy pravidelně konzultoval s Eugènem Viollet-le-Ducem. Zdejší architektura mistrně kombinuje tmavý sopečný tuf s bílým pískovcem (arkózou z Blavozy). Tmavé, ale barevně proměnlivé tóny tufu použitého na hrubou stavbu dávají vyniknout intarziím z pálené hlíny a vulkanických hornin různých odstínů. Právě kvůli této nevídané bohatosti historik umění Émile Mâle napsal, že nádhera zdejší dekorace snese srovnání s Córdobou. Při pohledu na pestrobarevnou mozaiku červených, okrových, bílých či černých kosočtverců zdobících oblouky se často mluví o vlivu arabské architektury ve Španělsku. Tyto vzory a oblouky ze střídavě barevných kamenů však vycházejí spíše ze starší karolínské architektury. Dokládá to například palatinská kaple v Cáchách nebo vstupní brána kláštera v Lorschi, které patří k posledním dochovaným ukázkám karolínského stavitelství. Tyto motivy, původem z pozdního starověkého Říma, byly velmi rozšířené v raně křesťanské architektuře (opus reticulatum a opus sectile) raného středověku a v byzantské architektuře. Tyto slohy byly shodou okolností hlavní inspirací i pro pozdější arabské umění. To vysvětluje určité dodatečné, avšak často klamné podobnosti, kvůli kterým je někdy obtížné přesný směr tehdejších kulturních vlivů rozklíčovat. Jednotlivá křídla chodby se do vnitřního rajského dvora otevírají velkými půlkruhovými arkádami. Ty spočívají na čtyřhranných pilířích, které jsou ze všech čtyř stran obloženy samostatně stojícími monolitickými sloupky. Sloupky na bočních stranách pilířů nesou nižší vložený oblouk pod hlavní arkádou, zatímco vnitřní sloupky slouží jako podpěra kleneb samotné chodby. Na severní a jižní straně se nachází pět arkád, na zbývajících dvou stranách pak deset. Hlavice sloupů a římsa Pozoruhodná je rozmanitost námětů na hlavicích sloupů ze 12. století. Najdeme zde vyobrazení čtyř evangelistů, závodících kentaurů nebo výjev, na kterém se opat s abatyší přetahují o pastýřskou berlu. Za pozornost stojí také mimořádně bohatá římsa, která se táhne nad mozaikovými cvikly. Zde se naplno projevila nespoutaná tvořivost středověkých umělců. Velká část této římsy však byla v 19. století upravena. Mezi reliéfy lze rozpoznat i některé ze sedmi hlavních hříchů: obžerství (koza hltající hroznové víno), hněv (pes kousající démona do ocasu) či lenost (mnich ledabyle hladící prase po krku). Románská mříž z 12. století Průchod vedoucí ke katedrále uzavírá obdivuhodná románská mříž z kované oceli. Toto skvostné kovářské dílo, ceněné především pro své mimořádné stáří, vyhotovili tovaryši na samém počátku 12. století. Mříž se skládá z několika samostatných panelů, z nichž každý nese shodný motiv založený na spirálách (volutách). Celá kompozice působí velmi symetricky a její vizuální odlehčení bylo dosaženo řemeslnou technikou probíjení motivů za tepla. Kapitulní síň a budova s podsebitím Bývalou kapitulní síň zdobí freska Ukřižování ze 13. století, která vykazuje silný byzantský vliv. Západní straně křížové chodby dominuje mohutná budova ze 13. století, která v minulosti tvořila součást obranného systému katedrály a biskupského paláce. V přízemí této takzvané „budovy s podsebitím“ (bâtiment des mâchicoulis) se nachází kaple relikvií a v prvním patře sídlí muzeum církevního umění. Stavba je vybavena podsebitím, které chrání předsazená hradba a které střídavě spočívá na čtyřhranných pilířích a sloupech. Křížová chodba je přístupná veřejnosti nezávisle na samotné katedrále a její správu zajišťuje Národní centrum památek (Centre des monuments nationaux). Katedrální poklad Chrámový poklad je uložen v prostorách bývalého sálu sněmu provincie Velay (salle des États du Velay). Sbírka sdružuje vzácná zlatnická díla, obrazy, dřevěné plastiky a další umělecké předměty. Její součástí je také výjimečná kolekce evropských liturgických výšivek z období od 15. do 20. století, která vznikla díky daru manželů Cougard-Frumanových a finanční podpoře nadace Zygmunta Zaleského (Fondation Zygmunt Zaleski). Varhany Historie a popis Místní nástroj představuje klasické francouzské varhany navržené pro interpretaci skladeb ze 17., 18. a částečně i 19. století. Varhany mají 45 rejstříků, mechanickou trakturu, ladění (komorní A) na frekvenci 415 Hz a d'Alembert-Rousseauovo temperování. V rámci Francie se jedná o vzácný příklad varhan s oboustranným prospektem (skříní pohledovou ze dvou stran). V roce 1689 svěřil biskup Armand de Béthune stavbu nástroje varhanáři Jeanu Eustachovi. Oboustrannou varhanní skříň zhotovil truhlář Gabriel Alignon a sochařskou výzdobu vytvořili François Tireman a Pierre Vaneau. V roce 1827 nástroj restauroval Joseph Callinet a později také Claude-Ignace Callinet. Varhanní skříň byla v roce 1862 vyhlášena historickou památkou. Poslední kompletní restaurování provedli v roce 1999 Jean-Loup Boisseau a Bertrand Cattiaux. Během své existence byly varhany v prostoru katedrály celkem pětkrát přemístěny. V roce 1841 zde na pozici hlavního varhaníka nastoupil Antonio Pitarch. Co navštívit v katedrále Kaple Nejsvětější svátosti: Nachází se zde rozměrný relikviář ze 17. století, na němž je umístěna současná kopie původní sochy Černé madony s Dítětem. Socha Naší Paní z Le Puy (Černá madona). Socha svatého Jakuba. Vyřezávané dřevěné dveře: Pocházejí ze 12. století a jsou umístěné pod portálem. Zobrazují výjevy ze života Ježíše Krista. Katedrální poklad: Část sbírky je uložena v sakristii, muzeum církevního umění se pak nachází v prostorách nad křížovou chodbou. Nástěnné malby: Fresky vykazující byzantský a italský vliv, umístěné pod portálem a v severním rameni příčné lodi (zejména monumentální vyobrazení svatého Michaela). Pamětní kniha: V sakristii je k dispozici kniha pro zápisy poutníků. Hrobky biskupů: V katedrále je pohřbeno několik místních biskupů, mimo jiné Henri Brincard, který zemřel v roce 2014. Co navštívit v okolí Baptisterium svatého Jana: Stavba v těsné blízkosti katedrály, kde se během léta konají tematické výstavy. Špitál (Hôtel-Dieu). Klášterní okrsek: Křížová chodba, sál sněmu provincie Velay a kapitulní síň. Socha Panny Marie Francie (Notre-Dame de France). Černá madona Historie sochy Dnešní socha Černé madony ze 17. století, která se nachází na hlavním oltáři, pochází z bývalé kaple svatého Mořice (chapelle Saint-Maurice du Refuge). Místní biskup ji jménem papeže Pia IX. slavnostně korunoval 8. června 1856. Tento den byl zvolen záměrně jako výročí zničení původní starobylé sochy. Tu 8. června 1794 (na svátek Letnic, který byl tehdy vyhlášen Svátkem Nejvyšší bytosti) veřejně spálili radikální revolucionáři pod vedením Louise Guyardina, poslance tehdejšího Konventu za departement Haute-Loire. V 10. století povolil církevní synod v Le Puy poprvé zhotovování trojrozměrných relikviářů v podobě lidské postavy (ronde-bosse). To vedlo k rozmachu soch zobrazujících hlavu světce (tzv. chefs) a Madon trůnících v majestátu – nejprve ve střední Francii a posléze v celé zemi. Černá madona z Le Puy byla nejstarší známou sochou tohoto druhu a zřejmě obsahovala relikvie. Je velmi pravděpodobné, že sloužila jako vzor pro ostatní obdobná díla. O podobě Madony uctívané v katedrále před koncem 10. století se však nedochovaly žádné doklady, kromě několika čistě hypotetických vyobrazení. Podoba původní sochy a hypotézy o jejím původu Původní sochu prý daroval král Ludvík IX. (svatý Ludvík) po svém návratu ze sedmé křížové výpravy. Je historicky doloženo, že svatý Ludvík vykonal pouť do Le Puy v roce 1254. Přírodovědec Barthélemy Faujas de Saint-Fond mohl v roce 1778 sochu podrobně prozkoumat, zanechal její podrobný popis a malíř Veyrenc podle ní zhotovil rytinu. Jednalo se o 71 cm vysokou sošku z cedrového dřeva, která zobrazovala Pannu Marii sedící na trůnu s Ježíškem v klíně. Zatímco tváře obou postav byly temně černé, jejich ruce byly namalovány bíle. Na tváři Marie vynikaly vsazené skleněné oči a neúměrně velký nos. Madona byla oblečena do oděvu orientálního stylu v červených, modrozelených a okrových tónech a na hlavě měla nasazenou korunu připomínající přilbici s ušnicemi z pozlacené mědi, zdobenou antickými gemami. Celé tělo sochy bylo ovinuto několika pruhy jemného plátna, které byly pevně přilepeny ke dřevu a pomalovány. Podle Faujase de Saint-Fond se ve skutečnosti jednalo o velmi starověkou sošku Isidy, egyptské bohyně plodnosti, kterou křesťané pouze přetvořili v Pannu Marii. Faktem je, že staroegyptské sošky Isidy držící v klíně boha Hora se jí podobají vskutku pozoruhodně. Podle jiné hypotézy mohlo jít o etiopskou (snad koptskou) práci. Někteří historici umění však nabízejí prozaičtější vysvětlení: socha byla původně vyřezána ze světlého dřeva, které postupem staletí přirozeně ztmavlo a zoxidovalo v důsledku neustálého vystavení kouři z kadidla a voskových svící. Zničení během revoluce Dne 21. ledna 1794 byla Černá madona stržena z oltáře, zbavena drahokamů i zlacení a odklizena do archivu. Bohužel na ni úřady nezapomněly. O Letnicích 8. června 1794 ji revolucionáři v čele s Louisem Guyardinem odnesli na náměstí Place du Martouret, kde ji veřejně spálili. Když pomalované plátno na soše dohořívalo, otevřela se v jejích zádech skrytá dvířka, ze kterých vypadl svitek pergamenu. Přes protesty přihlížejících se však nikdo nepokusil zjistit, co je na něm napsáno. Někteří historici se domnívají, že na pergamenu mohl být zaznamenán přesný původ sochy. Poutní tradice Každý rok 15. srpna (na svátek Nanebevzetí Panny Marie) prochází ulicemi horního města slavnostní procesí s Černou madonou. Tato tradice prokazatelně sahá až do roku 1578. V roce 1882 byla sice přerušena, ale tehdejší biskup Norbert-Georges-Pierre Rousseau ji 15. srpna 1933 nechal obnovit. Od té doby se jedná o jednu z nejvýznamnějších náboženských událostí v regionu, které se každoročně účastní množství věřících z celého světa (k přerušení došlo od té doby pouze v válečném roce 1944). Turistický význam V roce 2015 byla katedrála zvolena druhou nejoblíbenější pamětihodností Francie v rámci televizního pořadu Le Monument préféré des Français. Stavba se nachází v těsné blízkosti kaple svatého Michaela v Aiguilhe, která v téže anketě obsadila čtvrté místo o rok dříve. Od května 2017 jsou obě tyto památky, spolu se třemi dalšími objekty v okolí, součástí velkolepé noční světelné show s názvem „Světelné Le Puy“ (Puy de Lumières). Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Cathédrale Notre-Dame du Puy-en-Velay na francouzské Wikipedii. Literatura Philippe Hedde, Notice sur le manuscrit de Théodulphe, Annales de la Société d'agriculture, sciences, arts et commerce du Puy,‎ 1837 Auguste Aymard, Ancienne Peinture murale représentant les arts libéraux découverte dans l'un des bâtiments claustraux de la cathédrale, Annales de la Société d'agriculture, sciences, arts et commerce du Puy,‎ 1850 Léopold Delisle, Recherches sur l'ancienne bibliothèque de la cathédrale du Puy, Annales de la Société d'agriculture, sciences, arts et commerce du Puy,‎ 1866 Léopold Delisle, Les bibles de Théodulphe, Annales de la Société d'agriculture, sciences, arts et commerce du Puy,‎ 1876 Auguste Aymard, Découverte d'antiquités effectuée à la cathédrale du Puy, en 1865 et 1866, Annales de la Société d'agriculture, sciences, arts et commerce du Puy,‎ 1886 Paul Le Blanc, Chantres et chanteurs (fin XVIIIe siècle à la Cathédrale du Puy), Tablettes historiques du Velay, Le Puy-en-Velay,‎ 1872 Henry Mosnier, Prix-fait d'un tableau commandé au peintre Guy François pour la cathédrale du Puy, in: Mémoires et procès-verbaux de la Société des amis des sciences, de l'industrie et des arts de la Haute-Loire, sv. 1, 1878, s. 290-292. Eugène Lefèvre-Pontalis, Les Dates de la cathédrale du Puy, Congrès archéologique de France, LXXIe session : séances générales tenues au Puy en 1904, Paris/Caen, A. Picard / H. Delesques, sv. 70,‎ 1905, s. 158-162 (ISSN 0069-8881). Georges Marçais, Sur l'inscription arabe de la cathédrale du Puy, s. 153-162, in: Comptes rendus des séances de l'Académie des Inscriptions et Belles-Lettres, 1938, sv. 82, č. 2. Olivier Beigbeder, Forez - Velay roman, éditions Zodiaque, La Pierre-qui-Vire, 1962, s. 31-86. Dictionnaire des églises de France, Belgique, Luxembourg, Suisse, sv. II-B, Robert Laffont, Paris, 1966, s. 112-117. Marcel Durliat, La cathédrale du Puy, in: Congrès archéologique de France. 133e session. Velay. 1975, Paris, Société française d'archéologie, 1976, s. 55-163. Frédérique Vialet, Mobilier de la cathédrale Notre-Dame du Puy, in: Congrès archéologique de France. 133e session. Velay. 1975, Paris, Société française d'archéologie, 1976, s. 164-194. Michèle Pradelier-Schlumberger, Le cloître de la cathédrale du Puy, dans Congrès archéologique de France. 133e session. Velay. 1975, Paris, Société française d'archéologie, 1976, s. 195-212 Auguste Fayard, La Vierge et le dolmen : aux origines de l'Église du Puy, Le Puy-en-Velay, Cahiers de la Haute-Loire, 1978. Jean Suc, La restauration de l'orgue de la cathédrale du Puy par Joseph Callinet, Cahiers de la Haute-Loire, Le Puy-en-Velay,‎ 1979 Auguste Fayard, D'Avrillé au Puy : saint Domnin enfant et martyr, Le Puy-en-Velay, Cahiers de la Haute-Loire, 1984. Michel Carlat, L'Ymage de Notre-Dame du Pui en Auvergne à la fin du XVe siècle, Cahiers de la Haute-Loire, Le Puy-en-Velay,‎ 1993. Christian Corvisier, Trois siècles de chantiers en la cathédrale du Puy : doctrines et réalisations, Cahiers de la Haute-Loire, Le Puy-en-Velay,‎ 1993. Philippe Kaeppelin, À propos d'une reconstitution de Notre-dame du Puy, Cahiers de la Haute-Loire, Le Puy-en-Velay,‎ 1993. Pierre Cubizolles, Origine du vocable Sainte-Marie de l'église cathédrale du Puy-en-Velay, Cahiers de la Haute-Loire, Le Puy-en-Velay,‎ 1994. Pierre Cubizolles, Début du pèlerinage à Notre-Dame du Puy (VIe siècle-XIe siècle), Cahiers de la Haute-Loire, Le Puy-en-Velay,‎ 1995. Anne Chalandon, Les livres du trésor de la cathédrale du Puy à la fin du Moyen Age, d'après trois inventaires : 1407, 1410 et 1427 et liste des livres d'un évêque du Puy, Pierre Gougeuil, rédigée après son décès (6 février 1327), Cahiers de la Haute-Loire, Le Puy-en-Velay,‎ 1995. François Collombet, Les Plus Belles Cathédrales de France, Sélection du Readers' Digest, Paris (France) (ISBN 2-7098-0888-9), 1997, s. 78-83. Bernard Galland et Martin de Framond, Découverte d'une peinture murale dans le logis des Clergeons – Le Puy-en-Velay, ensemble cathédral, Cahiers de la Haute-Loire, Le Puy-en-Velay,‎ 2000. Pauline de Seauve, Les enfants de chœur de Notre-Dame du Puy au XVIIIe siècle, Cahiers de la Haute-Loire, Le Puy-en-Velay,‎ 2001. Bernard Galland, Le Puy-en-Velay, l'ensemble cathédral Notre-Dame, Paris, Centre des monuments nationaux, Éditions du patrimoine, 2005, 80 s. (ISBN 2-85822-866-3). Bernard Galland, Cathédrale Notre-Dame du Puy-en-Velay : clef pendante » en stuc dans la troisième travée du bas-côté Nord, Cahiers de la Haute-Loire, Le Puy-en-Velay,‎ 2005. Pierre Cubizolles, Le diocèse du Puy-en-Velay des origines à nos jours, Nonette, Éditions Créer, 2005, 525 s. (ISBN 2-84819-030-2). Philippe Malgouyres, Dévotion mariale et faveur pontificale. À propos des colonnes de porphyre du portail occidental de la cathédrale du Puy, Cahiers de la Haute-Loire, Le Puy-en-Velay,‎ 2006. Michel Pomarat, La vierge noire du Puy : Michel Pomarat, 1907–1999, une vie, une œuvre, Le Puy-en-Velay, Cahiers de la Haute-Loire et Société académique du Puy-en-Velay et de la Haute-Loire, 2016. Georges Escoffier, L'énigme du sieur Choncq : un organiste allemand au Puy-en-Velay à la veille de la Révolution, Cahiers de la Haute-Loire, Le Puy-en-Velay,‎ 2020. Bernard Galland, À propos de deux Vierges noires : Notre-Dame des Reymonds et Madame Tholance, Cahiers de la Haute-Loire, Le Puy-en-Velay,‎ 2020. Christian Corvisier, Le grand clocher de la cathédrale du Puy, histoire des restaurations, Cahiers de la Haute-Loire, Le Puy-en-Velay,‎ 2021. Sébastien Fray, Esquisse d'une histoire du pèlerinage marial au Puy, des origines au XVIIe siècle, bulletin historique de la Société Académique du Puy-en-Velay et de la Haute-Loire, Le Puy-en-Velay, sv. XCVII,‎ 2021. Martin de Framond, Des Limousins en Velay autour de l'évêque Geoffroi III de Pompadour (1486–1514) (suite à l'identification d'armoiries dans le cloître de la cathédrale du Puy), Cahiers de la Haute-Loire, Le Puy-en-Velay,‎ 2023. Patrick Blanquart, Cinq siècles de médailles religieuses au Puy-en-Velay : essai de numismatique religieuse, suivi d’un lexique, Bulletin historique de la Société académique du Puy-en-Velay et de la Haute-Loire, Le Puy-en-Velay, sv. C,‎ 2024. Christian Corvisier, Le clocher angélique de la cathédrale du Puy-en-Velay avant et après sa reconstruction en 1846-1847, Cahiers de la Haute-Loire, Le Puy-en-Velay,‎ 2025. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Katedrála Le Puy na Wikimedia Commons