Bazilika Notre-Dame (Orcival)

Bazilika Panny Marie v Orcivalu (Basilique Notre-Dame-des-Fers d'Orcival) je římskokatolický chrám postavený v auvergnatském románském slohu, který se nachází ve francouzské obci Orcival v departementu Puy-de-Dôme v regionu Auvergne-Rhône-Alpes. Spolu s bazilikou Notre-Dame-du-Port v Clermont-Ferrandu, opatským kostelem svatého Austremonia v Issoire, kostelem Saint-Nectaire v Saint-Nectaire a kostelem Notre-Dame v Saint-Saturninu patří mezi pětici hlavních románských kostelů v Auvergne. Dějiny Výstavba Kostel Panny Marie v Orcivalu byl vybudován mezi lety 1146 a 1178. Již v 11. století stál východně od vesnice starší kostel, v němž byla uchovávána a hluboce uctívána milostná socha Panny Marie; místní legenda tvrdila, že ji vyřezal samotný svatý Lukáš. Vše nasvědčuje tomu, že současná monumentální bazilika byla postavena právě kvůli rostoucímu úspěchu těchto poutí. Novým domovem slavné sochy se tak stala tato bazilika, kde je v kněžišti uchovávána dodnes a každoročně na svátek Nanebevstoupení Páně se k ní koná hlavní pouť. V letech 1477 a 1490 postihla region silná zemětřesení, která baziliku vážně poškodila. Při otřesech dne 29. června 1477 se zřítila původní zvonice a došlo k provalení kleneb. Kostel byl v roce 1840 zapsán na seznam historických památek francouzského ministerstva kultury. Romská pouť (Pèlerinage manouche) Bazilika je také významným poutním místem pro Sinty, kočovné Romy z oblastí Auvergne a Limousin. Architektura Exteriér Struktura závěru (chevetu) Bazilika Panny Marie v Orcivalu se vyznačuje pozoruhodným auvergnatským románským závěrem (chevet), který je tvořen stupňovitým uspořádáním jednotlivých hmot s postupně narůstající výškou: dvě menší apsidy přisazené k ramenům příčné lodi (transeptu); čtyři radiální (paprskovité) kaple; Chórový ochoz (deambulatorium); kněžiště (chór); ramena příčné lodi (transeptu); „příčně obdélníkový masiv“ (massif barlong); osmiboká zvonice. Uspořádání jejího závěru je plně srovnatelné s bazilikou Notre-Dame-du-Port v Clermont-Ferrand. Je rozvinutější než u kostela v Saint-Nectaire (který má pouze tři radiální kaple) nebo u kostela v Saint-Saturnin (který nemá žádnou). Z pěti hlavních románských kostelů v Auvergne vykazuje bohatší strukturu pouze klášterní kostel Saint-Austremoine v Issoire, který navíc disponuje pravoúhlou osovou kaplí. Typická silueta a vertikální dynamika auvergnatských románských závěrů jsou dány přítomností „příčně obdélníkového masivu“ (tzv. massif barlong). Jde o mohutný, příčně protáhlý hranol, který se tyčí nad křížením příčné a hlavní lodi a nese samotnou zvonici. Postupné stupňování hmot je navíc zdůrazněno dvěma pultovými střechami tohoto masivu, které symetricky lemují patu osmiboké věže. Vnější výzdoba Závěr baziliky (chevet) zdobí polychromovaný dekor v podobě síťového zdiva (Opus reticulatum), který připomíná karolínskou vstupní halu (torhalle) opatství v Opatství Lorsch. Tato výzdoba je však celkově výrazně střídmější než na závěru klášterního kostela Saint-Austremoine v Issoire; pod hlavní římsou chóru zde například nenajdeme žádnou barevnou deskovou mozaiku (Opus sectile) složenou z rozet. Hlavní chór, obchozí ochoz i radiální kaple lemuje výrazně předsazená římsa, kterou podpírají románské modillony. Okna chóru jsou korunována polychromovanými mozaikami z kosočtverců, k jejichž výrobě byl použit tmavý šedý trachyandezit (místní sopečná hornina zvaná též láva z Volvic). Tato okna se rytmicky střídají s pravoúhlými nikami, z nichž každá ukrývá tři ozdobné sloupky. Oblouky oken v ochozu a v kaplích lemuje plastický válečkový vlys. Samotný „příčně obdélníkový masiv“ (massif barlong) je pak bohatě členěn četnými okny se střídavě barevnými klenáky. Boční fasády Konstrukce bočních fasád hlavní lodi je plně srovnatelná s tím, co lze spatřit u baziliky Notre-Dame-du-Port v Clermont-Ferrand, u klášterního kostela Saint-Austremoine v Issoire či u kostela v Saint-Nectaire. Okna na bočních stěnách lodi, lemovaná válečkovým vlysem, jsou zapuštěna pod velkými odlehčovacími oblouky, nad nimiž se táhne pás trojdílných slepých oken (tripletů). Interiér Románská epocha je více než kterákoli jiná obdobím monumentálního umění. Je to především dílo kamenických mistrů otisknuté do samotného zdiva. Zároveň se však jedná o umění hluboce duchovní, prostoupené křesťanskou vírou, jehož tajemství spočívá v rafinovaném šíření světla kolem čistých tvarů. Hry světla a stínu se v bazilice Panny Marie v Orcivalu projevují v nádherné rozmanitosti; zejména polední světlo dává plně vyniknout románské vznešenosti interiéru. Téměř všechny stěny, pilíře, sloupy, oblouky a sokly jsou vyzděny z odhaleného kamene, zatímco všechny valené klenby, křížové klenby bez žeber, kupole a klenbové kápě pokrývá hladká světlá omítka. Zdivo tvoří převážně bloky šedého andezitu opracované jako velké kvádříkové zdivo skládané v pravidelných vrstvách. Některé části stěn jsou však vyzděny z přírodního kamene menšího formátu a různých barev, který je uspořádán nepravidelně. Vnitřní prostor na rozdíl od chrámu v Issoire postrádá polychromovanou výzdobu, zachovává si však totožnou architektonickou strukturu jako ostatní hlavní románské baziliky v Dolní Auvergne. Narthex (Předsíň) Hlavní loď baziliky v Orcivalu, k níž přiléhají dvě boční lodě, je příčně rozdělena do čtyř [klenební pole|klenebních polí] (travé). Na západním konci jí předchází narthex (předsíň) o přibližně stejné šířce. Ačkoli je narthex prostorově propojen s hlavní lodí, jeho stavební konstrukce je na ní nezávislá. Je obklopen mohutnými zdmi v půdorysném tvaru písmene U, přičemž tloušťka západní čelní stěny dosahuje 3,90 metru a bočních stěn 1,60 metru. U jiných kostelů v Auvergne slouží takto silné zdivo k podepření západního dvouvěžového masivu. Je proto možné, že stavitelé původně zamýšleli vybudovat monumentální západní průčelí s věžemi, ale později od tohoto záměru upustili. Tyto masivní zdi však měly i praktický význam – fungovaly jako statické zpevnění budovy proti tlakům ze svahu přilehlé hory. Zvláštností orcivalského narthexu je, že kvůli absenci západního vstupního portálu neplní svou obvyklou roli vestibulu, kterým se vstupuje z exteriéru do hlavního prostoru pro věřící. V tomto kostele se do lodi vstupuje hlavním portálem umístěným na jižní straně druhého klenebního pole. V interiéru narthexu se namísto portálu v přízemí nachází centrální půlkruhový oblouk, který v sobě ukrývá jednoduchou, hlubokou a zaoblenou nástěnnou niku. Stavitelé možná původně plánovali umístit zde skutečný portál přístupný po vnějším schodišti, podobně jako je tomu u baziliky Notre-Dame-du-Port v Clermont-Ferrand. Podélný řez orcivalským kostelem totiž ukazuje podzemní dutinu za současnou křestní nikou, což hypotézu o zamýšleném západním vstupu potvrzuje. V prostoru hlavní lodi nad emporou chybí narthexu původní stěna, která dříve sahala až pod vrchol klenby. Velký arkádový otvor, který se dnes otevírá nad poprsníkem horního patra až k poslednímu klenebnímu pasu s ostrou hranou, byl dříve z velké části uzavřen zdí, v níž byly vyřezány tři otvory různých tvarů. Na poprsníku uzavřené empory se o něco výše tyčila trojdílná arkáda (sdružené trojité okno) o šířce dnešního velkého oblouku; její štíhlé půlkruhové otvory oddělovaly dva sloupky opatřené sochanými hlavicemi, profilovanými náběžníky (imposty) a patkami. Krátce nad ní se nacházel nízký, stlačený půlkruhový arkádový otvor, jehož patky oblouku byly zvýrazněny profilovanými náběžníky umístěnými jen kousek nad poprsníkem. Ve zbývající ploše stěny pod vrcholem klenby bylo vybudováno malé sdružené podvojné okno (biforium), jehož dva oblouky spočívaly na středovém sloupku se stejným předsazeným uspořádáním. Takto členěná stěna dodnes existuje u kostela Notre-Dame-du-Port v Clermont-Ferrand a u kostela v Saint-Nectaire. Půlkruhová arkáda, která se otevírá pod stropem empory, je původní. Její oblouk dokonale splývá s patou valené klenby, která se nachází za ním. Vrcholový klenák oblouku spočívá na dvou historických sloupech představených před pilíři, které jsou vybaveny sochanými hlavicemi, profilovanými náběžníky a patkami. Centrální klenba narthexu je od křížových kleneb nad jeho bočními částmi oddělena příčnými pasy. Nad nimi se nachází další mezilehlé patro, zaklenuté jednou z křížových kleneb bez žeber, které pokračují do bočních lodí. Ve stěnách mezi vysokými bočními loděmi a narthexem jsou v přízemí vyříznuty štíhlé půlkruhové arkády, jejichž vrchol dosahuje úrovně vrcholu arkády hlavní lodi. Nad nimi, těsně pod klenbou, se otevírá sdružené podvojné okno, jehož ostré oblouky se sbíhají na středový sloupek s tesanou hlavicí, profilovaným náběžníkem a patkou. Horní patro narthexu stoupá až pod valenou klenbu, která má stejný tvar a výšku jako klenba hlavní lodi. Nad oběma mezaniny, v prodloužení bočních lodí, se nachází třetí patro, které je pokračováním bočních empor (tribun) a je zaklenuto stejnou polovalenou klenbou. Tato stavební zvláštnost baziliky v Orcivalu naznačuje, že nad těmito konstrukcemi se již nepočítalo se stavbou věže. Otvory ve stěnách mezi středovou emporou a bočními částmi narthexu jsou obdobné jako u mezilodních stěn hlavní lodi. Na úrovni empory odpovídají velké arkády sousedním obloukům mezilehlé zdi a dosedají na krátké pilíře. Na úrovni bočních empor jsou podvojné arkády stejné jako u oken s dělícími sloupky na hlavní empoře. V západní stěně narthexu se v přízemí nachází půlkruhová nika, jejíž hloubka odpovídá přibližně dvěma třetinám tloušťky zdi. Tato nika připomíná posvátný pramen, který stál u samotného vzniku tohoto poutního místa, a dnes slouží především ke křestním obřadům. V obou bočních lodích narthexu vedou ze západní stěny dveře na vřetenová (točitá) schodiště, která stoupají do mezaninu, na hlavní emporu i na boční tribuny. Narthex je v přízemí osvětlen jediným obloukovým oknem v jižní stěně, jehož ostění se šikmo rozšiřuje směrem do interiéru. V horním patře se nacházejí dvě sousedící okna tohoto typu, vyříznutá vysoko ve sklenuté části západní stěny. Tato okna byla po dlouhou dobu zazděná a k jejich opětovnému otevření došlo až v roce 2009 v rámci rozsáhlých restaurátorských prací. Hlavní loď Hlavní loď mezi narthexem a křížením je zaklenuta souvislou valenou klenbou bez příčných pasových oblouků, jejíž vrchol se nachází přibližně 17,4 metru nad podlahou. Její zakřivení plynule a bez přerušení navazuje na plochu mezilodních stěn. Boční lodě jsou zaklenuty křížovými klenbami bez žeber, jejichž klenbové kápě směřující k hlavní lodi harmonicky splývají s půlkruhovými oblouky mezilodních zdí. Jejich vrcholy dosahují výšky 8,95 metru nad zemí. Jednotlivá klenební pole oddělují pasové oblouky s ostrou hranou, které v místech svých patek dosedají na vložené sloupy (přípory) opatřené rostlinnými hlavicemi, profilovanými náběžníky a patkami. Arkády mezilodních stěn mají totožné řešení a jejich náběžníky dosahují stejné výšky jako náběžníky v bočních lodích. Jádra mezilodních pilířů mají směrem do hlavní lodi ostré hrany běžící souvisle až k náběžníkům a bez jakéhokoli přerušení splývají s plochou zdiva. Směrem do bočních lodí jsou pilíře zaoblené, čímž vytvářejí dojem polosoupů. Výjimku tvoří pilíře mezi druhým a třetím klenebním polem, které mají čtvercový průřez s ostrými hranami po všech stranách. Na straně hlavní lodi jsou osazeny historické tříčtvrteční příložné přípory, které stoupají až k patě hlavní klenby. Zde jsou zakončeny jednoduše tesanými hlavicemi, profilovanými náběžníky a patkami. Jejich statickou funkci lze interpretovat jako podpory pro příčný dřevěný trám, který v minulosti sloužil k zavěšení velkého lustru uprostřed lodi. Podobně jako u všech kostelů tohoto typu je valená klenba hlavní lodi staticky zajištěna (opírána) půlvalenými klenbami, které kryjí prostory empor (tribun) nad bočními loděmi. Tyto klenby jsou nad jednotlivými mezilodními arkádami od sebe odděleny. Z hlavní lodi se do prostor empor otevírají sdružená podvojná okna osově vycentrovaná nad mezilodními arkádami, jejichž poprsníky jsou umístěny kousek nad vrcholy těchto arkád. Jejich půlkruhové oblouky s ostrou hranou, nesené sloupky s rostlinnými hlavicemi, profilovanými náběžníky a patkami, stoupají svými vrcholy těsně pod patu hlavní valené klenby. Anatomický počátek jejich vnějších oblouků je zvýrazněn dekorativní profilovanou náběžníkovou římsou. Kněžiště (Chór) Hlavní chór (kněžiště), zaklenutý konchou, obklopuje osm sloupů s hlavicemi zdobenými rostlinnými motivy. Tyto sloupy nesou převýšené oblouky, nad nimiž se nachází druhá úroveň oken, v níž se střídavě opakují otvory otevřené (skutečná okna) a slepé. Krypta Krypta je přístupná z ramen příčné lodi (transeptu) pomocí dvou točitých schodišť. Její půdorys je téměř totožný s uspořádáním chóru, obchozího ochozu a radiálních kaplí nad ní. Osm mohutných sloupů, které kvůli nízké výšce stropu působí velmi robustně, přesně odpovídá rozmístění sloupů v apsidě chóru. Uprostřed tohoto polokruhu jsou navíc do čtverce uspořádány další čtyři shodné sloupy. Namísto klasických hlavic jsou tyto sloupy zakončeny masivními čtvercovými náběžníkovými deskami. Do vnější obvodové stěny, zakřivené do půlkruhu, je radiálně zapuštěno pět výklenků (apsid). Na západní straně se nacházejí tři niky oddělené dvěma mezizdmi, v nichž jsou vyřezány pravoúhlé otvory, z nichž každý uprostřed rozděluje sloupek. Tyto tři niky sloužily jako martyrion – prostor, kde mohly být bezpečně pod zámkem uchovávány svaté relikvie, které však zároveň zůstávaly pro věřící viditelné skrze ochranné mříže. Kryptu zastropuje systém křížových kleneb bez žeber, které jsou místy převýšené a spočívají na dvanácti středových sloupech a obvodovém zdivu. Jednotlivá pole jsou dlážděna velkými kamennými deskami položenými naproti oknům mezi kaplemi. Panna Maria v Orcivalu (Vierge en majesté) Panna Maria z Orcivalu je procesní socha vyřezaná z ořechového dřeva. Je datována přibližně do roku 1170, což znamená, že vznikla v době výstavby samotného kostela. Její výška činí 74 centimetrů včetně podstavce. Tato milostná socha, pocházející ze třetí čtvrtiny 12. století, je slohově soudobá s Madonami v Tournusu, Marsatu, Chalus-Lembronu či Saint-Flouru. Jako jedna z mála úspěšně unikla systematickému ničení církevního vybavení během Francouzské revoluce. Ruce Panny Marie i Ježíška jsou však nepůvodní doplňky z 18. století. Během restaurátorských prací v roce 1960 byly z povrchu odstraněny měděné pláty, které v průběhu staletí nahradily původní středověké pláty ze zlata a stříbra. Tímto zásahem se trůnící Madoně z Orcivalu vrátil její autentický původní vzhled. Socha je pozlacena plátkovým zlatem. Trůn, který patří k nejlépe dochovaným částem celé skulptury, zdobí věrné imitace antických kamejí s reliéfními motivy býků, koní a lidských hlav. Obličeje, ruce a nohy postav nejsou pozlaceny, ale jsou pojednány barevnou polychromií. Přísná tvář Panny Marie vykazuje zvláštní asymetrii – z pravé strany působí rysy o něco rustikálněji, zatímco z levé strany jsou jemnější a ušlechtilejší. Malý Ježíš, vyobrazený s tváří dospělého muže, drží v rukou knihu Evangelií. Skulptura představuje klasický ikonografický typ Sedes sapientiae (Maria jako Trůn Boží Moudrosti). Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Basilique Notre-Dame d'Orcival na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Bazilika Notre-Dame d'Orcival na Wikimedia Commons