Tirol (tartomány)

Tirol (hivatalosan: Bundesland Tirol, olaszul: Tirolo, latinul: Tirolis) Ausztria egyik szövetségi tartománya, elsősorban magas hegyvidékéről és hágóiról ismert. A mai Tirol területe a korábbi, történelmi Tirolnál jóval kisebb, mivel 1919-ben Olaszországhoz csatolták déli részét (Dél-Tirol). Közigazgatásilag hozzá tartozik (exklávéja) Kelet-Tirol, amely a határmódosítás következtében nincsen vele közvetlen kapcsolatban. 12.640,17 km2-es területével szomszédunk 3. legnagyobb tartománya, ezzel Ausztria teljes területének mintegy 15,069%-át adja. Illetve közel 757 ezer fős lakosságával az 5. legnépesebb tartomány, ezzel Ausztria népességének 8,901%-ával rendelkezik, népsűrűsége bőven az országos átlag alatt van. Nyugatról Vorarlberg, északról Németország, keletről Salzburg és Karintia, délről pedig Dél-Tirol révén Olaszország határolja. Székhelye „az Alpok fővárosának” is gyakran nevezett Innsbruck, amely jelentős közlekedési csomópont, téli sportközpont és kulturális központ, amely kétszer is otthont adott a téli olimpiának. De nevezetesebb települései közé tartozik a történelmi erődjéről híres Kufstein, amely Tirol egyik legismertebb műemléke, valamint zenei hagyományairól, például a világ legnagyobb szabadtéri orgonájáról ismert, Kitzbühel a híres Hahnenkamm síverseny helyszíne, amely a világ egyik legnehezebb lesiklópályájával (Streif) vonzza a síelőket és turistákat, illetve Lienz ami Kelet-Tirol központja, amely mediterrán hangulatával, a Dolomitok közelségével és a Lienzi várral vonzza a látogatókat. Területe az Alpok szívében helyezkedik el, északon Németországgal, délen pedig Olaszországgal határos. A régiót magas hegyvonulatok és mély völgyek jellemzik, a legmagasabb csúcsok közé tartozik a Großglockner (3 798 m), amely ezzel együtt Ausztria legmagasabb pontjai is. A területet számos gleccser, hegyi patak és tó szeli át, ami gazdag vízkészletet biztosít. Tirol éghajlata az Alpoknak megfelelően alpesi, hideg téllel és enyhe nyárral. A Brenner-hágó, amely a legfontosabb közlekedési útvonal, összeköti Tirolt Észak- és Dél-Európával. Az Alpokon túli keleti területek, mint Kelet-Tirol, inkább a Dolomitok vonulataival határosak. Az egész régió a hegyi turizmus és téli sportok fellegvára. Történelme az ókorig nyúlik vissza, amikor a területet kelta és római törzsek lakták. A középkorban a Tirol grófság fokozatosan önállósodott, majd a Habsburgok fennhatósága alá került 1363-ban. A régió fontos kereskedelmi útvonalként szolgált az Alpokon keresztül, különösen a Brenner-hágón át. A napóleoni háborúk során rövid időre Bajorországhoz került, de a tiroli felkelés (1809) után visszakerült Ausztriához. Az első világháborút követően Dél-Tirolt Olaszországhoz csatolták, ami máig fontos történelmi kérdés. A második világháború után Tirol újjáépült, és turisztikai, valamint gazdasági központtá vált. Ma Tirol Ausztria egyik legfontosabb tartománya, amely kulturális és természeti örökségéről ismert. Nevének eredete A Tirol név eredete a Meran közelében található Tirol (ma: Tirolo) településre vezethető vissza, amely a 11. században a Tiroli grófság székhelyeként szolgált. A „Tirol” név eredete a latin „tirali” vagy „terralis” szóból származhat, amely a „hegyvidéki” vagy „hegyek közötti” jelentéssel bír. Az elnevezés tehát a terület geográfiai jellegére utalhat, mivel az Alpok völgyekkel és hegyekkel tagolt vidékén helyezkedik el. A név fokozatosan kiterjedt a teljes régióra, amely ma Tirol tartományt jelöli. Címer Tirol címere egészen a középkorig nyúlik vissza. Ez volt a történelmi Tirol régió, a Tiroli Hercegi Grófság címere, és ma is két hasonló változatban használják: az osztrák Tirol tartomány és az olaszországi Dél-Tirol autonóm tartomány hivatalos címerében. A Tiroli sas A címer állatalakja a tiroli sas: ezüst pajzsban arany koronás, arany fegyverzetű vörös sas látható, arany lóherevégű szárnydíszekkel. A sas mögött egy zöld koszorú, az ún. Ehrenkränzlein található. Már 1205-ből származó pecséteken feltűnik a tiroli sas, a legkorábbi színes ábrázolások pedig 1271/1286 körüliek. A pecsétábrák III. Albert (1202–1253) idejére nyúlnak vissza, aki a Tirol grófok családjából származott, és a Meran melletti Tirol vár körül formálta ki a tartományt. Földrajz 12 640 négyzetkilométeres területével Tirol Ausztria harmadik legnagyobb tartománya. Nyugaton Vorarlberggel, keleten Salzburg és Karintia tartományokkal, északon Bajorországgal (Németország), délnyugaton Graubünden kantonnal (Svájc), délen Dél-Tirolal és Belluno megyével (Olaszország) határos. Az összes szövetségi tartomány közül Tirol rendelkezik a leghosszabb külső országhatárral (összesen 719 km), valamint a legalacsonyabb arányú állandóan lakott területtel, amely mindössze a tartomány területének 12,44%-át teszi ki. Topográfia A legmagasabb hegy – és egyben Ausztria legmagasabb hegye – a Kelet-Tirolban található Grossglockner, amely 3798 méterrel a tengerszint felett emelkedik. Észak-Tirol legmagasabb csúcsa a Wildspitze, 3768 méterrel a tengerszint felett. Hegységek Karwendel Brandenberger Alpok Kitzbüheler Alpok Wetterstein és Miemingerkette Lechtaler Alpok Lienzer Dolomitok Kaisergebirge Karni-Alpok Zillertaler Alpen Stubaier Alpen Ötztaler Alpen Hohe Tauern Samnaungruppe Silvretta Tuxer Alpen Verwallgruppe Völgyek és fontos mellékvölgyek Inntal Achental Brixental Spertental Windautal Alpbachtal Zillertal Tuxertal Wipptal Stubaital Wattental Sellraintal Ötztal Pitztal Gurgltal Stanzer Tal Paznaun Kaunertal Wildschönau Weißache (Inn) Lechtal Tannheimer Tal Leukental Sölllandl Pillerseetal Drautal/Pustertal Iseltal Defereggental Kalser Tal Tauerntal Virgental Villgratental Gailtal Tilliacher Tal Folyók és fontos mellékfolyók Inn Wildschönauer Ache Brixentaler Ache Brandenberger Ache Alpbach Ziller Sill Ruetz Gschnitzbach Melach Ötztaler Ache Pitze Gurglbach Sanna Rosanna Trisanna Faggenbach Dráva Isel Villgratenbach Kitzbühler Ache/Großache Fieberbrunner Ache Aschauer bzw. Reither Ache Lech Éghajlat Tirol az mérsékelt éghajlati övezethez tartozik, és az atlanti, a kontinentális és a mediterrán hatások találkozási területén fekszik. Az uralkodó éghajlat a belső-alpesi hegyvidéki klíma, amely szubkontinentális jegyeket mutat. Jellemzőek a viszonylag csapadékos nyarak, a száraz őszök, a havas telek, ugyanakkor az erős helyi eltérések is. A hegyláncok éghajlati választóvonalat képeznek, míg a levegő az elszigetelt hegytömbök körül szabadon áramolhat. Az északi Mészkő-Alpok elsősorban hegyláncokból állnak, ahol a torlódási helyzetek miatt jelentős csapadék hullik. A szélárnyékos oldalak ezzel szemben általában enyhébbek és szárazabbak. Tirol – csakúgy, mint egész Közép-Európa – a nyugati szélöv hatása alatt áll, emiatt az Alpok északi pereme a legcsapadékosabb és leghavasabb terület. A belső-alpesi völgyek éghajlata viszonylag enyhének mondható. Amíg Reutte környékén az éves átlagos csapadékmennyiség 1375 milliméter, a Karwendel-hegység északi peremén mintegy 2000 mm, Kufsteinben 1330 mm, addig Innsbruck térségében csak körülbelül 900 mm, a legfelső Inntalban pedig mindössze 600 mm. A belső-alpesi völgyekre nagy napi hőingás is jellemző; Innsbruckban például a júliusi napi átlagos maximum 25,1 °C, ami magasabb az ország legtöbb másik mérőállomásánál. Tirol hőmérsékletét nagyban befolyásolja a tartomány átlagos magassága. Kufstein környékét kivéve a települések 500 méter felett helyezkednek el. A hegyek csökkentik a lehetséges napsütéses órák számát, különösen a keskeny észak–déli völgyekben, mint az Ötztal vagy a Pitztal. A telet általában a havas és a hóban szegény időszakok váltakozása jellemzi. Az északi országrészekben (Unterland, Außerfern és Karwendel-vidék) az 50 cm-t is meghaladó hótakaró még 1000 méter alatti területeken sem számít ritkaságnak az északi torlódási hatás miatt, amely hidegfrontok idején különösen erőteljesen érvényesül. A belső-Alpokban ilyen helyzetben alig esik hó. Fordított esetben, amikor melegfront érkezik, éppen a belső-Alpokban fordulhat elő jelentősebb csapadék, amely azonban az enyhébb időjárás következtében az alacsonyabban fekvő területeken többnyire eső formájában hullik, ezért például az Oberinntalban jóval ritkább a vastag hótakaró. Gyakori, hogy Landeckben és Innsbruckban kevesebb hó fekszik, mint Wörglben vagy Kufsteinben. A tavasz az Alpokban többnyire változékony és csapadékos, olykor hidegbetörésekkel. Nyáron a legtöbb eső zivatarok formájában érkezik, az ősz viszont gyakran hosszú, derült időszakokkal tűnik ki. Különleges időjárási jelenség a főn, amely főként az átmeneti évszakokban fordul elő. A Patscherkofelnél akár 200 km/h-s, Innsbruckban pedig 120 km/h-s széllökéseket is okozhat, és még késő ősszel vagy kora tavasszal is 20 °C feletti hőmérsékleteket tehet lehetővé. Története Őstörténet Tirol területe legalább 100 000 éve lakott, amint azt a kufsteini Tischofer-barlangban talált leletek bizonyítják; ezek egyben a paleolitikum egyetlen ismert leletei Tirolból. A legutóbbi jégkorszak utáni korszakból, a mezolitikumból ezzel szemben számos nyom maradt fenn. Tirolban azonban csak 1986-ban kerültek elő az első bizonyítékok, mégpedig a Tuxer Jochon (2338 m). 2009-ig az ebből az időszakból igazolt lelőhelyek száma csak az osztrák Tirol területén 114-re emelkedett, bár ezek szinte kizárólag felszíni leletek voltak. Szisztematikus feltárásra csak nagyon kevés helyen került sor. 1997-ben a Dortmunder Hütte közelében egy kovakőből készült eszközt fedeztek fel. 1995 és 2004 között ásatások zajlottak a Ullafelsen bei Sellrain területén. Az ottani vadásztábor Kr. e. 9200 és 7500 közé datálható. További ásatásokat végeztek a Krimpenbachalmon (Oberperfuss község), valamint a Sulztalban (Längenfeld község). A Längentalban szintén sikerült kimutatni egy két fázisban használt vadásztábort, amelyet Kr. e. kb. 7000-re és 6500-ra datáltak. Az Alm I lelőhelyet a beuroni kultúrába sorolták, tehát Kr. e. 9000 és 6500 közé. Itt több mint 3000 lelet került elő, többségük a Kr. e. 8. évezred végéről. Ezek közül 2497 gangkvarcból, 547 kovakőből és 35 hegyikristályból készült. Szintén mezolitikus leletek kerültek elő a Seiser Almon, valamint további déli helyszíneken is. Az első telepesek vadászó-gyűjtögető életmódot folytattak, mígnem Kr. e. kb. 5500 körül elterjedt a földművelés. Ezt az időszakot jelzi a gleccsermúmia, Ötzi felfedezése, valamint Tirol minden részén végzett több ásatás. Tirol már korán bányászati kultúrával rendelkezett. A legrégebbi kohósítási nyomokat Brixlegg közelében találták, és ezek a Kr. e. 4. évezred elejéről származnak. A következő évezredekben további bányászati helyszíneket létesítettek, elsősorban rézkitermelésre. A rézbányászat virágzó kereskedelemhez vezetett, amit különösen az urnamezős kultúra gazdag sírmellékletei bizonyítanak, például a voldersi temetőből (Kr. e. kb. 1400–900). Az akkori kereskedelmi hálózat az Északi-tengertől a Földközi-tengerig terjedt. A Kr. e. kb. 450-től a római invázióig tartó időszakot La Tène-kornak nevezik. Ebben az időben a tiroli Alpokban olyan népek éltek, amelyeket a környező területeken gyakran a kelták szorítottak ki. Ezeket a népeket, amelyek a Comói-tó (latinul: Larius, olaszul: Lario) és Karintia között éltek, a rómaiak Rätereknek nevezték, mint például a breunusokat (a Kr. e. 6/7-ben emelt Tropaeum Alpium feliratán Breuni néven szerepelnek, feltehetően az Inn-völgyében), a genaunosokat (Alsó-Inn völgye), az isarkokat (az Eisack mentén) és a venostákat (a Vinschgau területén). Kultúrájukat a történészek a két legfontosabb lelőhely alapján Fritzens–Sanzeno-kultúrának nevezik. Boroshordókat használtak, amelyeket később a rómaiak is átvettek, valamint saját ábécével rendelkeztek. Emellett keltikus hegyvidéki népek is megjelentek, például a tauriszkok – nevükből eredhet a Tauern elnevezés –, valamint a saeváták a Pustertalban. Jelen voltak továbbá Noricumból a szlávok által kiszorított, nyugat felé vándorló törzsek, illetve bizonytalan besorolású csoportok, például a fokunátok, feltehetően az Alsó-Inn völgyében. Délen a venétek legészakibb településterületei helyezkedtek el. E törzsek lakóterületei a tiroli helynevek alapján ma is jól kirajzolhatók, amelyek nem ritkán római kor előtti alapszavakra vezethetők vissza. Ókor Kr. e. 15-ben a területet Drusus és Tiberius római hadvezérek hódították meg, majd felosztották a Raetia és a Noricum római provinciák között. Raetiához tartozott a Vinschgau, a Burggrafenamt, az Eisack-völgy, a Wipptal, a Felső-Inn völgye, valamint az Alsó-Inn völgyének egyes részei, míg Noricumhoz a Pustertal, a Defereggen és az Unterland egyes területei kerültek a Ziller és az Inn folyótól jobbra. Bozen (olaszul: Bolzano), valamint az ország legdélibb részei a Venetia et Histria provincia fennhatósága alá tartoztak. Ebben az időszakban a Tirol területén élő rét törzsek átvették a vulgáris latint, és azt saját nyelvükkel ötvözték. Ennek eredményeként alakult ki a ladin nyelv, amelyet mind a mai napig beszélnek. Tirol ekkor elsősorban a római távolsági kereskedelemből profitált, amit olyan megerősített utak kiépítése segített elő, mint a Via Claudia Augusta és a Via Raetia. Települési térségként azonban Tirol nem volt különösebben vonzó a rómaiak számára, amit a városok alacsony száma is jelez. A térség legismertebb római városa Aguntum volt, amely Noricum tartományban, Lienz közelében helyezkedett el. A késő ókorban (Kr. u. 476-tól) Tirol az osztrogót birodalomhoz tartozott. 534-ben az osztrogótok a Vinschgaút, Merantól a Passer folyóig, átengedték a nyugati germán frankoknak. Az osztrogót birodalom összeomlása után (550/553) észak felől megindult a bajorok (bajuvárok) betelepülése, míg 568-tól a longobárdok Itália nagy részét elfoglalva délről nyomultak előre. A mai Trentinó területén – az egykori Welschtirolban – létrehozták a longobárd Trienti Hercegséget, amely egészen Bozenig terjedt. 590/591-től kelet felől szláv betelepülés is zajlott, amely feltehetően Kelet-Tirol határáig ért, egészen Karintia bajorok általi meghódításáig, Kr. u. 740 körül. Középkor 1363-ig Tirol túlnyomó része a Bajor Hercegség fennhatósága alá tartozott. A bajor–longobárd határ közvetlenül Bozen délnyugati részén húzódott. Salurn, valamint az Etsch folyótól jobbra eső területek – köztük Eppan és Kaltern – longobárd fennhatóság alá kerültek, míg az Etschtől balra fekvő területek és a Fassa-völgy bajor kézen maradtak. A kereszténység felvétele a Brixen és Trient püspökein keresztül történt. A határvonal a Karoling-korban és az Ottó-korban is változatlan maradt. Erre az időszakra – lényegében a 7–9. századra – a különböző jogterületeken az ún. „törzsi jogok” alkalmazása oklevelekkel igazolt (Lex Romana Curiensis, Lex Alamannorum, Lex Baiuvariorum, Leges Langobardorum). 1027-ben II. Konrád császár a Brenner-hágó kiemelt jelentőségű útvonalának biztosítása érdekében a délen szomszédos Trienti püspökséget leválasztotta az itáliai birodalomrészről – az egykori longobárd királyságról –, és a német birodalomrészhez csatolta. Ezzel együtt a Lana és Deutschmetz (Mezzocorona) közötti, Etsch menti jobb oldali völgy is a Bajor Hercegséghez került. A 12. század folyamán a tiroli grófok – egy bajor eredetű nemesi család – a hercegség déli részén, a tiroli kastély, Meran és a Vinschgau térségéből kiindulva létrehozták a Tiroli Grófságot mint önálló területet, amelyet a 13. században, a császár nélküli időszak idején el is ismertettek. A tiroli grófok kezdetben Brixen és Trient püspökeinek vogtjai voltak, ám hamarosan – a püspökök és vetélytárs nemesi családok, például az eppani grófok rovására – bővítették birtokaikat, és fokozatosan függetlenítették magukat tőlük, valamint a bajor hercegtől is, különösen Oroszlán Henrik 1180-as letételét követően. 1228-ban a Saal-erdőket átadták a Wittelsbach-ház tagjainak; ezek a területek jogilag ma is Bajorországhoz tartoznak. 1253-ban a Meinhardiner-dinasztia örökölte Tirolt, majd férfiáguk kihalása után, 1335-ben a terület felváltva a Luxemburg-ház és a Wittelsbachok kezére került. 1363-ban az utolsó Meinhardiner leánya, Margarete Maultasch, a rendek egyetértésével birtokait legközelebbi rokonára, a Habsburg-házi IV. Rudolf osztrák főhercegre hagyta. Az 1369-es schärdingi békében a Wittelsbachok is elismerték ezt a döntést. A Habsburgokhoz kerülés idején Tirol grófsága már összefüggő területet alkotott, nagyjából a mai kiterjedésének megfelelően, beleértve Dél-Tirolt és Trentino egyes részeit is. Ugyanakkor az Alsó-Inn völgye Schwaz alatt, valamint a Sölllandl, a Leukental és az Untere Schranne továbbra is Bajorországhoz tartozott, míg a Zillertal és a Brixental Salzburg fennhatósága alatt állt. Emellett Brixen és a Pustertal püspöki terület a Görz grófság része volt. A Habsburg uralom alatt a térség jelentős stratégiai szerepre tett szert: nemcsak számos fontos alpesi hágó felett rendelkezett, hanem szárazföldi összeköttetést is biztosított az alemann területeik felé. 1406-ban, a Habsburg örökösödési felosztások során Tirol ismét önálló uradalommá vált, ahol a rendek – Tirolban a nagybirtokos parasztok is – számottevő beleszólási joggal rendelkeztek. IV. Frigyes Innsbruckba helyezte át székhelyét, amely ettől kezdve túlszárnyalta Meran korábbi jelentőségét. Újkor 1500-ban a Habsburg-ház örökölte a görzi grófság törzsterületeit, így Lienz és a Pustertal is Tirolhoz került. Ezzel létrejött egy stratégiai jelentőségű szárazföldi összeköttetés Bécs és Milánó között. Miután 1490-ben Zsigmond osztrák főherceg lemondása révén a tartomány visszakerült a Habsburgok főágához, Innsbruck a német–római király, majd későbbi császár, I. Miksa rezidenciájává vált. A Landshuti örökösödési háborút követően, 1505-ben a bajoroktól megszerezték Kufstein, Kitzbühel és Rattenberg uradalmait, amivel Tirol területi kiterjedése véglegessé vált. Ugyanakkor e három bírósági körzetben egészen a 19. századig érvényben maradt Lajos bajor herceg tartományi joga, ezért Tirolon belül jogi különállást élveztek. A reformáció Tirolban is kezdetben sok követőre talált. A bányavárosok, Hall és Schwaz, a Szászországból és Türingiából érkezett bányászok révén a mozgalom központjaivá váltak; itt tanította Jacob Strauß is az új evangélikus hitet Luther Márton tanai alapján. Főként kézművesek, szakmunkások, vállalkozók és a nemesség egy része érdeklődött az új vallás iránt. Az új hívők között számos radikális reformátor, anabaptista is volt, például a Pustertalból származó Jakob Hutter, aki 1528-ban megalapította a Hutterer mozgalmat. Az erős üldözések miatt követői előbb Morvaországba, később Észak-Amerikába kényszerültek kivándorolni; 21. századi leszármazottaik közül néhányan ma is tiroli dialektust beszélnek. 1525-ben Tirolt is elérte a német parasztháborúk hulláma. A felkelést Michael Gaismair vezette, ám két hónap elteltével leverték. Ezt követően I. Ferdinánd császár jezsuitákat hívott az országba, hogy az ellenreformáció keretében, Petrus Canisius vezetésével latin iskolát alapítsanak. Ennek eredményeként jött létre 1562-ben a mai Akadémiai Gimnázium, Nyugat-Ausztria legrégebbi gimnáziuma, amelyből 1669-ben nőtt ki az Innsbrucki Egyetem. Az 1532-es tiroli tartományi rendtartásban betiltották a szabad alapítás jogát, és általánosan bevezették az örökbérlet intézményét. 1564-ben Tirolt Elő-Ausztriával együtt II. Ferdinánd kapta meg, I. Ferdinánd fia, aki azonban Philippine Welserrel kötött morganatikus házassága miatt nem hagyhatott jogszerű örököst. Halála után több Habsburg helytartó kormányzott; közülük V. Lipót ismét tartományúr lett, ám e mellékág fia, Zsigmond Ferenc halálával hamar kihalt. Bár Tirolt már 1349 elején elérte az egész Európában pusztító Fekete Halál, a népességveszteséget jelentős bevándorlás pótolta a mai Szlovénia területéről. A pestis 1512-ben ismét tombolt: Innsbruckban egyedül mintegy 700 áldozatot követelt, és a környéket is súlyosan érintette. Az utolsó pestisjárvány Tirolban 1611–1612-ben zajlott le. A 16. század végén és a 17. század első felében – főként az ellenreformáció következtében – mentek végbe azok a népességszerkezeti változások, amelyek egészen 1919-ig hatással voltak a térségre. Trentinóban megerősödött az olasz befolyás, részben az olasz papok kinevezése, részben a Pó-síkságról érkező bevándorlás révén. Ennek nyomán alakult ki a ma is fennálló német–olasz nyelvhatár, amelytől délre csupán a Zimbern német nyelvszigetek maradtak fenn. A Reschen-hágó térségében a rétoromán nyelv végleg visszaszorult, amit az alsó-engadini, többségében protestáns lakossággal szembeni ellenségeskedés is elősegített. Más német–római birodalmi területekkel ellentétben Tirolt a Harmincéves háború nagyrészt elkerülte; jelentősebb fosztogatás csupán Leutasch és Seefeld községeiben történt. 1703-ban, a Spanyol örökösödési háború idején bajor csapatok nyomultak be Tirolba, hogy egyesüljenek az ottani francia szövetségesekkel. A pontlatzi hídnál, Landeck közelében, valamint a Wipptalban azonban vereséget szenvedtek, és kiűzték őket az országból. A tiroliak egészen Bajorországig üldözték a menekülő ellenséget, ahol fosztogattak, raboltak, és kolostorokat, falvakat, valamint udvarházakat gyújtottak fel. A Habsburgok gubernátorai közül III. Károly Fülöp pfalzi választófejedelem, I. József és VI. Károly császárok nagybátyja, 1706–1717 között Innsbruckban kormányzott, és több reformot vezetett be. 1796–1797-ben a franciák először támadták meg Tirolt, és néhány települést meg is szálltak, ám a tiroli lövészek végül kiűzték őket. 1803-ban, a Reichsdeputationshauptschluss értelmében Brixen és Trient püspökségeit hivatalosan Tirolhoz csatolták. Az I. Napoléon elleni vereséget követően Tirolt az 1805. december 26-án megkötött pozsonyi béke értelmében átadták a Bajor Választófejedelemségnek. Ekkor hozták létre az Inn kerületet (Innsbruck központtal), az Eisack kerületet (Brixen és Bozen központtal), valamint az Etsch kerületet (Trient központtal). 1806-ban Bajorország külön Tirol számára réz krajcárokat veretett, amelyek értékoldalán a „BAIERISCHE LANDMÜNZ” felirat szerepelt. Ezzel szemben Bajorország többi területén továbbra is billonból – alacsony nemesfémtartalmú ötvözetből – készült krajcárokat bocsátottak ki. Tiroli népfelkelés 1809-ben a Maximilian von Montgelas gróf vezette bajor politika elleni ellenállás a tiroli népfelkelésben robbant ki. A felkelést Andreas Hofer, Josef Speckbacher és Joachim Haspinger vezették. A mozgalmat támogatta a konzervatív papság, de mindenekelőtt a bécsi osztrák udvar, amely kezdetben bátorította a felkelést, később azonban magára hagyta a tiroliakat. A döntő vereséget az osztrák és tiroli erők 1813. május 13-án Wörglnél szenvedték el. Ugyanakkor kisebb tiroli sikerekre is sor került, például a „Giggler Tobl” szorosban, ahol a Paznaun-völgy asszonyai és gyermekei kőlavinákkal és más kezdetleges eszközökkel tartották távol a bajor hadsereget a völgyüktől. A vereség következtében az ország déli részei – az Eisack kerület egyes területei és a teljes Etsch kerület – 1810-ben ideiglenesen a Itáliai Királysághoz, illetve Franciaország Illír Tartományok nevű közigazgatási egységeihez kerültek. 1814. június 3-án Tirolt ismét egyesítették, és visszacsatolták a Habsburg többnemzetiségű államhoz, az Osztrák Császárság fennhatósága alá. A Zillertal és a Brixental – ősidők óta Salzburghoz tartozó völgyek – 1805-ben Salzburggal együtt Ausztriához, majd 1810-ben Bajorországhoz kerültek. Csak 1816-ban, a müncheni szerződés révén jutott vissza mindkét völgy Tirolhoz, immár Ausztrián belül. Vorarlberg önállósodása Az Osztrák Császárság késői időszakáig a terület hivatalos neve „Territorium Gefürstete Grafschaft Tirol mit dem Lande Vorarlberg” volt (vagyis: Tirol hercegi grófsága Vorarlberg tartománnyal), miután 1493-ban I. Miksa hercegi rangra emelte. Ez magában foglalta a Rajna menti területeket is, amelyek egy részét Innsbruckból igazgatták, míg más részeik Elő-Ausztriához tartoztak, és csak a Bécsi kongresszus után maradtak meg ebben a közigazgatási egységben. 1861. április 6-án Vorarlberg – a többi koronatartományhoz hasonlóan – I. Ferenc József februári pátensének köszönhetően saját tartományi gyűlést (Landtag) kapott, amely a császár jóváhagyásával törvényeket alkothatott. Ennek ellenére az uralkodó és a bécsi cs. kir. kormány képviselete továbbra is az innsbrucki helytartó hatáskörében maradt. Az 1918-ig Innsbruckban, mindkét koronatartomány számára kiadott törvény- és rendeletgyűjtemény nemcsak Tirolra, hanem Vorarlbergre vonatkozó jogszabályokat is tartalmazott. Ezeket azonban – eltérően a kizárólag tiroli, illetve a mindkét tartományban érvényes jogszövegektől – nem nyomtatták ki olasz nyelven. Vorarlberg 1907-ben és 1913-ban megkísérelte az Innsbrucktól való teljes közigazgatási függetlenedést, ám ezek a törekvések a monarchia keretein belül kudarcot vallottak. Tirol egészen az Osztrák–Magyar Monarchia 1918-as felbomlásáig „Tirol hercegi grófságaként” Ausztria része maradt. Észak- és Dél-Tirol kettéosztása Az első világháború idején, 1915 és 1918 között a hegyi front Tirol déli határán húzódott. Az 1919-es saint-germaini békeszerződés értelmében a Brenner-hágótól délre eső területek Olaszország fennhatósága alá kerültek, míg Tirol tartománya (Észak- és Kelet-Tirol) a frissen megalakult Német–Ausztria Köztársasághoz (később Osztrák Köztársaság) került. Olaszország – figyelmen kívül hagyva a jóval délebbre húzódó német–olasz nyelvhatárt – északi határként a Földközi-tenger és a Fekete-tenger vízválasztóját követelte. A többi szövetséges hatalom ezt elfogadta, nem utolsósorban azért, hogy a politikailag instabil Olaszországot magukhoz kössék (lásd a londoni titkos szerződéseket). Még ezt a vízválasztó elvet sem tartották be maradéktalanul: a kelet-pustertali három község – Toblach, Innichen és Sexten – Olaszországhoz került, jóllehet patakjaik részben a Drávába torkollnak. Tirol felosztásáról az első világháborút követően egy „tartományi gyásznap” keretében emlékeztek meg október 10-én (azon a napon, amikor 1919-ben Dél-Tirolt Olaszország hivatalosan annektálta); ezt 1936-ig tartották meg. Többféle törekvés is volt egy autonóm vagy önálló Tirol létrehozására, illetve a Német Birodalomhoz való „csatlakozásra”. Az 1920-as években fokozatosan stabilizálódott a gazdaság: ipari fejlesztések, építkezések (utak, vasútvonalak villamosítása, erőművek) indultak, és újraéledt a turizmus is (az első felvonóépítésekkel). A világgazdasági válság és Hitler 1933-ban elrendelt „ezer márkás zárlata” azonban erősen visszavetette a vendégéjszakák számát, ami Tirol gazdaságát súlyosan érintette. 1934. február 13-án polgárháborús összecsapásra került sor Wörglben a szociáldemokrata Republikanischer Schutzbund és Dollfuß tekintélyelvű kormányának fegyveres erői között. Náci rezsim Ausztria 1938-as Német Birodalomhoz való csatlakozása után megalakult a Tirol–Vorarlberg birodalmi kerület, míg Kelet-Tirolt Karintia kerületéhez csatolták. Hitler és Mussolini áttelepítési megállapodása értelmében 1940-től mintegy 70 000 németajkú dél-tiroli hagyta el szülőföldjét; felük Észak- és Kelet-Tirolban, az erre a célra létesített településeken talált új otthonra. A második világháború folyamán az áttelepítést leállították, és a kitelepítettek egyharmada 1945 után visszatért régi hazájába. A nemzetiszocialista rezsim 1945-ben ugyan véget ért, de a frontokon folyó harcok Tirolban is számos áldozatot követeltek. 1943-tól a szövetségesek légitámadásai is sok civil életet oltottak ki. Innsbruck 1943. december 15-én vált célpontjává az első és legsúlyosabb szövetséges bombatámadásnak, amelynek célja a stratégiai vasútvonalak megbénítása volt. 126 tonna bombát dobtak le, amely 269 halálos áldozatot, 500 sebesültet és több száz részben vagy teljesen megsemmisült házat eredményezett. 1945. május 3-án, amikor az amerikai csapatok bevonultak Innsbruckba, a kis létszámú ellenállási mozgalom átadta az új hatalomnak a tartomány ideiglenes irányítását. Nyáron Tirol a francia megszállási övezet részévé vált, míg Kelet-Tirolt a brit övezethez csatolták. 1947-ben Kelet-Tirolt újra egyesítették Észak-Tirolal. A háború óta Az 1955. május 15-i osztrák államszerződést követően a megszálló csapatok elhagyták az országot. Ezt követően érzékelhető gazdasági fellendülés kezdődött, Tirol pedig agrárjellegű tartományból ipari társadalommá vált, jelentős szolgáltatási szektorral. Ehhez a turizmus újjáéledése is hozzájárult. Az 1950-es évek végén igazi útépítési fellendülés indult meg fontos autópálya- és alagútépítésekkel. Innsbruck más helyszínekkel együtt kétszer is házigazdája volt a téli olimpiai játékoknak (1964-ben és 1976-ban). Eduard Wallnöfer tartományfőnök kezdeményezésére 1972-ben létrejött az „Alpok Tartományainak Munkaközössége” (Arge Alp), amely az Alpok térségét érintő, határokon átnyúló kérdések megvitatására szolgált. Az 1980-as években a lakosság körében egyre erősebb kritika fogalmazódott meg a növekvő autóforgalom és a tömegturizmus negatív hatásai miatt. Ausztria 1995-ös EU-csatlakozásával, majd az 1997. december 1-jei schengeni csatlakozással a gazdasági, kulturális és politikai együttműködés a Brenner-hágó mindkét oldalán – így Dél-Tirol és Tirol között is – tovább erősödött, amelyhez a Tirol–Dél-Tirol–Trentino Eurorégió is jelentősen hozzájárult. Önkormányzat és közigazgatás Tartományi alkotmány A jelenlegi tartományi alkotmány, a „Tiroler Landesordnung” 1989-ben lépett hatályba, és azóta többször módosították. Ausztria föderális berendezkedése és szövetségi alkotmányának alapelvei alapján Tirol saját végrehajtó és törvényhozó szervekkel rendelkezik, valamint a tartományi közigazgatási bírósággal saját igazságszolgáltatási szervvel is. E szervek mindegyikének székhelye a tartomány fővárosában, Innsbruckban található. Tartományi gyűlés A Tiroli Landtag Tirol tartomány törvényhozó testülete. Összesen 36 képviselőből áll, akiket ötévente választanak meg. Tirol hagyományosan az ÖVP (Osztrák Néppárt) fellegvára, amely 1945 óta minden tartományi vezetőt adta. Az országos választásokon is rendre az első három legjobb eredményt hozó tartomány között szerepelt. Dominanciájuk részben a római katolikus egyház történelmileg erős befolyására, valamint Tirol gyenge ipari szektorára vezethető vissza: a tartomány közvetlenül agrárországból fejlődött szolgáltató tartománnyá. Az 1945-ös, 1949-es, 1965-ös, 1975-ös, 1979-es és 1984-es tartományi választásokon az ÖVP kétharmados többséget szerzett a Landtagban. 1989-ben először veszítette el az abszolút szavazattöbbséget, 1999-ben pedig már a mandátumtöbbséget is. 2003-ban utoljára tudott még egyszer abszolút mandátumtöbbséget szerezni. A proportrendszernek köszönhetően 1999-ig a többi Landtag-párt is részt vett a kormányzásban. Tartományi kormány A tiroli tartományi kormány a tartományi gyűlés által választott szerv, amely a tartományi törvények és azoknak a szövetségi törvényeknek a végrehajtásáért felel, amelyek végrehajtása a tartományok hatáskörébe tartozik. A tartományi kormány elnöke és egyben a tartomány vezetője a tartományfőnök, akit a tartományfőnök-helyettes képvisel. A kormányban a tartományfőnökön és helyettesén kívül különböző feladatkörökkel rendelkező tartományi tanácsosok is helyet foglalnak. A tartományi alkotmány módosítása után a korábbi arányos rendszert felváltotta a szövetségi szinten is érvényes kormány és ellenzék közötti váltakozás rendszere. Az ÖVP 1999 és 2013 között az SPÖ-vel, majd azt követően a Zöldek Tirol szervezetével lépett koalícióra. A 2013. április 28-án tartott tartományi választások után az ÖVP és a Zöldek alakították meg Tirol tartományi kormányát. A 2013. május 24-én megválasztott úgynevezett Platter II-kormányban Günther Platter maradt a kormányzó, az új első kormányzó-helyettes Josef Geisler (ÖVP), a második pedig Ingrid Felipe (Zöldek) lett. Új tagként Christine Baur (Zöldek) került be a kormányba tartományi tanácsosként, míg az ÖVP részéről Beate Palfrader, Johannes Tratter, Bernhard Tilg és Patrizia Zoller-Frischauf folytatták munkájukat. A 2018-as tartományi választásokat követően megalakult a Platter III-kormány, amelyet 2018. március 28-án iktattak be. Az ÖVP részéről nem történt személyi változás, a Zöldeknél viszont Christine Baur helyét Gabriele Fischer vette át tartományi tanácsosként. A 2022-es tartományi választások után megalakult a Mattle-kormány, amelyet 2022. október 25-én, a tartományi gyűlés alakuló ülésén iktattak be. Történelmi újdonság, hogy ekkor először nem az ÖVP adta a kormányzó első helyettesét, hanem a Tirol SPÖ elnöke, Georg Dornauer. Az ÖVP részéről változatlanul Josef Geisler lett a második kormányzó-helyettes (korábban első), aki a mezőgazdaságért, területrendezésért és földügyekért felel. Újonnan került be Cornelia Hagele tartományi tanácsosként az egészségügy, gondozás, oktatás és tudomány területére, Mario Gerber a gazdaságért és turizmusért, valamint Astrid Mair a biztonsági ügyekért és a munkavállalókért felelős tanácsosként. Az SPÖ részéről két további tartományi tanácsos csatlakozott: Eva Pawlata (szociális ügyek, nők és inklúzió) és René Zumtobel (közlekedés, környezet-, természet- és klímavédelem). Ezzel először fordult elő, hogy egy koalíciós partner három tagot is adott a Tirol tartományi kormányába. Tirol kormányzóinak listája 1945-től Járások Népesség Vallás A 2021-es statisztikai adatok alapján Tirol vallási képe sokszínű, de továbbra is a katolicizmus dominanciája a legmeghatározóbb. A legnagyobb vallási közösséget a római katolikusok alkotják, 502 600 fővel, ami a lakosság 66,2%-át jelenti. Tirol ezzel az összes osztrák tartomány közül a legmagasabb katolikus aránnyal rendelkezik. A katolicizmus mély történelmi és kulturális beágyazottsága megjelenik a templomok, kolostorok és egyházi intézmények közösségformáló szerepében is. A protestáns felekezetek közül az evangélikusok aránya 3,0% (22 700 fő), akik jelenléte bár kisebb, mégis fontos része Tirol vallási örökségének. Hasonló nagyságrendben vannak jelen az ortodox keresztények is, a lakosság 3,1%-át (23 400 fő) alkotva, akik közösségei elsősorban a közelmúlt migrációs folyamataihoz kapcsolódnak. Az egyéb keresztény felekezetekhez 7 600 fő (0,9%) tartozik, ide sorolhatók például a baptisták, pünkösdisták és kisebb protestáns irányzatok. A nem keresztény vallások közül a muszlim közösség a legjelentősebb, 65 900 fővel (8,7%). Jelenlétük az utóbbi évtizedekben nőtt meg számottevően, és egyre inkább a tartomány vallási sokszínűségének szerves részévé váltak. A vallástalanok aránya Tirolban 17,8% (134 800 fő), ami jól mutatja a szekularizáció és modernizáció térnyerését, különösen az urbanizáltabb területeken, mint Innsbruck környékén. Az elmúlt két évtizedben – ahogy egész Ausztriában – Tirolban is megfigyelhető a katolikusok arányának csökkenése, miközben a vallástalanok, a muszlimok és az ortodox keresztények aránya folyamatosan emelkedik. Az evangélikus közösség részaránya kisebb mértékben ugyan, de szintén növekedett. Felsőnémet dialektusok Tirolban elsősorban dél-bajor nyelvjárásokat beszélnek. A tiroli nyelvjárás egyik jellegzetessége a szó belsejében álló st „scht”-ként való kiejtése, valamint a szó eleji k erősen súrlódó hangként való ejtése (kch). Az Alsó-Tirolban (Tiroler Unterland) beszélt dialektusok átmeneti jegyeket mutatnak a közép-bajor felé, míg Kelet-Tirol nyelvjárásai hasonlóságot mutatnak a dél-tiroli Pustertal vidék dialektusával, illetve a karintiai nyelvjárásokkal. Ezen kívül az Außerfern egyes részein alemann nyelvjárásokat beszélnek. Nyugat-Tirol dialektusai általában jelentős átmeneti jegyeket mutatnak az alemann és a sváb felé. Az alemann Alp(e) és a bajor Alm közötti nyelvi határ nagyjából Imsttől keletre húzódik, a Pitztal és az Ötztal között. Gazdaság Tirol gazdasági szerkezete régiónként nagyon eltérő. Innsbruck nagyvárosi térségében koncentrálódik az oktatási és közigazgatási infrastruktúra, miközben jelentősebb ipari üzemek is jelen vannak. Az ország többi részében a gazdaságot elsősorban kis- és középvállalkozások jellemzik; különösen a Felsővidéket (Oberland), a Kitzbühel-i járást és Kelet-Tirolt a kisvállalkozói struktúra határozza meg. A Kitzbühel-i járásban azonban olyan ipari és szolgáltató vállalatok is letelepedtek, amelyek európai szinten is jelentősek a forgácslap-, gyógyszeripar-, szigetelőanyag- és turizmus (bejövő és kimenő) területén. Az ipar elsősorban Innsbruck nagyvárosi térségében, valamint a Schwaz és Kufstein (Alsó-Inntal) járásokban, továbbá a Reutte környékén képviselteti magát. A Felsővidéken és a Kitzbühel-i járásban a turizmus dominál. A turizmus az egész tartományban nagy szerepet játszik. A Schwaz-i járásban jelentős ipari térségek mellett fontos turisztikai régiók (Zillertal és Achensee) is találhatók. Tirol körülbelül 360 000 vendégággyal rendelkezik, ezek körülbelül fele szállodákban, mintegy egyharmada pedig nyaralólakásokban található. A tiroli turizmus körülbelül 55 000 munkavállalót foglalkoztat, közülük azonban sokan nem egész évben. A mezőgazdaság gazdasági szempontból nem játszik nagy szerepet, ugyanakkor fontos a tartomány önazonossága és a tájkép megőrzése szempontjából. 2014-ben az egy főre jutó regionális bruttó hazai termék, vásárlóerő-standardban kifejezve, az EU-28 átlagának 138%-át érte el (EU-28: 100%, Ausztria: 129%). Az osztrák tartományok lakóival való összehasonlításban a tiroliak keresnek a legkevesebbet. Míg 2005-ben az országos medián bruttó éves jövedelem 22 611 euró volt, addig egy tiroli lakos ugyanebben az időszakban átlagosan 20 671 eurót keresett. Gazdasági szerkezet ágazatok szerint Elsődleges szektor: 4 % Másodlagos szektor: 22 % Harmadlagos szektor: 74 % (2019-es állapot) Turizmus A turizmus Tirol egyik legfontosabb gazdasági ágazata. Ez az ágazat átlagosan a tiroli bruttó regionális termék 17,5%-át adja. Emellett körülbelül 55 000 munkavállaló dolgozik a tiroli turizmusban. A 2017/18-as turisztikai évben 12,3 millió vendég érkezett a tartomány különböző településeire. A turisták körülbelül fele Németországból származott (a 49,4 millió vendégéjszaka 52,1%-a). Emellett számos nyaraló jött Hollandiából (10,0%), Ausztriából (8,5%), Svájcból (5,6%) és az Egyesült Királyságból (3,4%). Egyre nagyobb jelentőségre tesznek szert olyan országokból érkező turisták is, amelyek néhány évvel ezelőtt még viszonylag alárendelt szerepet játszottak. A téli szezon erősebb, mint a nyári. A 2017/18-as turisztikai évben 27,6 millió vendégéjszaka (56%) esett a téli szezonra, míg 21,8 millió a nyárira. Az Imst járásban, az Ötztal legvégén fekvő Sölden már évek óta Ausztria legtöbb vendégéjszakát regisztráló települése. 2019-ben Sölden 2 577 569 vendégéjszakát jegyzett fel 17 328 ággyal. Infrastruktúra és közlekedés Tirol már történelmileg is az európai távolsági utak központi csomópontja, és így az Alpokon átívelő transzeurópai kereskedelem tranzitországa. Már i. e. 15-ben Tirolt átszelte a Római Birodalom legfontosabb észak–déli összeköttetése, a Via Claudia Augusta. A római utak Tirolon keresztül vezettek a mai Olaszországban található Pó-síkságból, az Adige és az Eisack folyók folyását követve a mai Dél-Tirolban, a Brenner-hágónál át a mai határon, majd az északi Wipptal völgyén keresztül Hallba. Innen az Inn mentén utak ágaznak el. A Via Raetia nyugatra, a Seefeld-fennsíkra vezetett, ahol Scharnitznál lépett át a mai Bajorországba. A 17. század elejétől kezdve itt található a Porta Claudia erődítmény, amely még a modern korban is hangsúlyozta az út stratégiai jelentőségét. Tirol ma már nemzetközi közúti, vasúti és légi összeköttetéssel rendelkezik. Tirol egyetlen nemzetközi repülőtere az Innsbrucki repülőtér. Ezenkívül számos kisebb repülőtér található különböző helyeken, például St. Johann in Tirolban, Höfen im Außerfernben vagy Langkampfenben. Számos tömegközlekedési vállalat a tiroli közlekedési szövetségben (Verkehrsverbund Tirol) tömörül. 2017-ben a motorizációs ráta (1000 lakosra jutó személygépkocsi) 532 volt. Autópályák Két autópálya szeli át a tartományt: Kufsteinnél kezdődik a 12-es Inntal-autópálya tiroli szakasza, amely Rosenheimnél (Bajorország) kapcsolódik a München–Salzburg autópályához (A8). Ez alkotja az egyetlen folyamatos autópálya-összeköttetést Kelet-Ausztria felé a „Nagy Német Sarok” útvonalán keresztül. Kufsteintől az Inntal-autópálya az Inn-völgyén halad át, Wörgl, Schwaz, Hall, Innsbruck és Imst városok mellett, majd Landecknél az út átmegy az S16-os Arlberg-gyorsforgalmi útra, amely St. Antonnál az Arlberg közúti alagúton keresztül Vorarlberggel köti össze a tartományt. Innsbrucknál van egy autópálya-csomópont is, ahonnan az A13-as Brenner-autópálya dél felé vezet a Wipptalon keresztül egészen az olasz államhatárig. Egy fontos belső-osztrák összeköttetés (a „Kis Német Sarok”) a B178-as Loferer út, amely Kirchbichltől St. Johann in Tirolon át Unkenig vezet. Kapcsolatok tartományi főutakon – nyugatról kelet felé: Németország felé: Vilsnél Pfronten, illetve Füssen irányába Ehrwaldnál Garmisch-Partenkirchen felé Scharnitznál Mittenwald felé Az Achentalon keresztül és az Achen-hágón át Tegernsee irányába Kufsteinnél Kiefersfelden felé Niederndorfnál Oberaudorf és Aschau im Chiemgau irányába Kössennél Schleching, illetve Reit im Winkl felé Olaszország felé: Az Obere Gerichten (Felsővidék az Inntal felső részén) keresztül a Reschen-hágón át Schländer irányába, tovább Meran felé Az Ötztalon keresztül és a Timmelsjoch-hágón (téli zárás) át St. Leonhard in Passeier irányába, tovább Meran felé A Wipptalon keresztül és a Brenner-hágón át Sterzing felé Sillianból Innichen felé Svájc felé: Az Obere Gerichten (Felsővidék az Inntal felső részén) keresztül Scuolba, az Engadin-völgyébe Vasúti közlekedés Napjainkban A Münchenből Veronába vezető észak–déli összeköttetés Kufsteinnél tiroli földre, majd Innsbruckba és Brenner-vasútvonalként a Brenner-hágóhoz vezet, ahol ismét elhagyja az országot Olaszország irányába. 1994 óta az innsbrucki elkerülő vasút a teherforgalom számára is rendelkezésre áll, ami azt jelenti, hogy a tartományi fővárost, Innsbruckot és Hallt a teherforgalom nagy része elkerüli. A Bécsből Linzen és Salzburgon keresztülhaladó kelet-nyugati összeköttetés (az „osztrák Westbahn”) Tirolon keresztül Unterinntalbahn néven fut, két változatban: a rövidebb és gyorsabb változat Salzburgból Rosenheimen keresztül (A Rosenheimer Schleifeen át) Kufsteinbe tart , Németországon való megállás nélkül (korridorvasút), a hosszabb belső-ausztriai vonal a Salzburg-Tirol-vasútvonal vagy „Giselabahn” néven ismert, Salzburgból Schwarzach/St. Veit-en keresztül, Hochfilzennél eléri Tirolt, majd St. Johann in Tirolon és Kitzbühelen keresztül Wörglbe vezet, hogy Wörgl főpályaudvarán találkozzon az Unterinntalbahnnal. Ez az Inn-völgyön keresztül Innsbruckig, majd Arlbergbahnként az Arlbergen át a vorarlbergi Feldkirchbe vezet, ahol a vonal Bregenz és Buchs (Svájc) irányába ágazik el. Az észak-tiroli Innsbruckból a kelet-tiroli Lienzbe 2013-ig naponta kétszer közlekedtek átmenő vonatok. Ezek a vonatok a Dél-Tirolon átvezető útvonalon közlekedtek, és minden állomáson megálltak olasz területen is. A vonal először déli irányban halad a Brenner-hágón át Franzensfestéig, majd ott a Brenner-vasútról kelet felé ágazik el, amíg Innichen mögött, Weitlanbrunnnál ismét osztrák területre nem ér. 2013. december 14-én megszűnt ez a közvetlen járat; 2013. december 15. óta Lienzből Innsbruckba és vissza emeletes busz jár, így Dél-Tirolban sincs már felszállóhely. Vannak ritkábban közlekedő nemzetközi vasúti összeköttetések is: a Mittenwaldbahn Innsbruckból Seefeld és Mittenwald érintésével Garmisch-Partenkirchenbe; onnan az Außerfernbahn Reutte-ba és tovább Kemptenbe (Allgäu). Tirol jó közlekedési infrastruktúra-rendszerrel is rendelkezik, a helyi közlekedésben négy további vasútvonallal: Az IVB Stubaitalbahn (STB vonal) Innsbruckból Fulpmesbe. az IVB Innsbruck Mittelgebirgsbahn (6-os vonal) Innsbrucktól Innsbruck-Iglsig. a Zillertalbahn Jenbach és Mayrhofen között és az Achenseebahn, amely csak nyáron közlekedik, szintén Jenbachból Seespitzbe. A tartományi főváros helyi közlekedésének gerincét az Innsbrucki villamos- és kisvasúti rendszer adja, amelyet jelenleg bővítenek, a központi régió regionális közlekedésének gerincét pedig a Tiroli S-Bahn jelenti. A tömegközlekedés szempontjából fontos a VVT regionális buszhálózata is, amely a magasabb völgyek elérését is biztosítja. A fejlesztés története Tirol csatlakozása a vasúthálózathoz a Kufsteinből Innsbruckba vezető Unterinntalbahnnal kezdődött, amelyet a Nordtiroler Staatsbahn 1858. november 24-én nyitott meg. A Brenner-vasútvonalat a Déli Vasút építette, és 1867-ben kezdte meg működését. A Pustertalbahn 1871 novemberében történt befejezésével jött létre az első Ausztrián belüli összeköttetés Bécsből Tirolba. Az első, ma is Ausztrián belüli összeköttetést 1875-ben az 1873 óta épülő Salzburg-Tirol vasútvonal teremtette meg. Az Arlbergbahn nyugati irányban 1883-ban Landeckig, 1884-ben pedig teljes hosszában a vorarlbergi Bludenzig helyezték üzembe. Az 1895 óta üzemelő Außerfernbahn csak a bajorországi hálózathoz (Garmisch és Kempten (Allgäu)) csatlakozik. Az 1910 és 1912 között épült Mittenwaldbahn egyike volt az első olyan normál nyomtávolságú vasutaknak, amelyeket a kezdettől fogva villamosított volt. A mellékvölgyeket összekötő teljes értékű vasúti rendszer kiépítését (pl. az Oberes Gericht és a Reschenbahn, az Ötztal, az Alpbachtal, az Iseltal összekötésére irányuló tervek) az első világháború kitörése meghiúsította, és ezt követően sem foglalkoztak vele. Híres szülöttei III. Frigyes (Innsbruck, 1415. szeptember 21. – Linz, 1493. augusztus 19.), a Habsburg-házból származó osztrák herceg, aki német király 1440-től, német-római császár 1452-től, valamint osztrák uralkodó főherceg 1457-től 1493-as haláláig Zsigmond (Innsbruck, 1427. október 26. – Innsbruck, 1496. március 4.) osztrák herceg, majd főherceg és Tirol (hercegesített) grófja 1446-tól 1490-ig Habsburg–Tiroli Zsigmond Ferenc főherceg (Innsbruck, 1630. november 27. – Innsbruck, 1665. június 25.) tiroli grófként II. Zsigmond osztrák főherceg és tiroli gróf 1662-től haláláig Josef Madersperger (Kufstein, 1768. október 6. – Bécs, 1850. október 2.) szabómester volt, őt tartják a varrógép egyik feltalálójának Albin Egger-Lienz (Stribach, 1868. január 29. – Bolzano, 1926. november 4.) osztrák festő, aki történelmi és vallásos témájú festményeiről ismert Franz Defregger (Dölsach, Kelet-Tirol, 1835. április 30. – München, 1921. január 2.) osztrák életkép- és történelmi festő Anton Engelbert Sailer (Kitzbühel, 1935. november 17. – Innsbruck, 2009. augusztus 24.) osztrák síelő, színész és énekes volt Kurt Jara (Innsbruck, 1950. október 14. –) válogatott osztrák labdarúgó, középpályás, edző Mirjam Weichselbraun (Innsbruck, 1981. szeptember 27. –) osztrák tévéműsor-vezető, színésznő és szinkronszínésznő Wolfgang Kindl (Innsbruck, 1988. április 18. –) osztrák bob- és szánkóversenyző, kétszeres világbajnok és négyszeres olimpikon (2010–2022). Turizmus A hagyományos falkép-művészet, az úgynevezett Lüftlmalerei, tipikus a tiroli falvakban és városokban. A Kletzenbrot egy édes kenyér, amelyet aszalt gyümölcsökkel és diófélékkel készítenek az adventi időszakra. Mivel Tirolhoz kötődik, ezért gyakran "tiroli aszalt gyümölcsös kenyérként" is emlegetik. Tirolnak erős népszínházi hagyománya is van, amely a középkor végétől a 19. századig nagy hatással volt a kultúrára. Ma Tirolban, különösen Innsbruckban, népszerűek a nyári népszínházi fesztiválok és az esti előadások, amelyek a hagyományos tiroli színházat, zenét és táncot mutatják be. Az urnamezős korszakban a bányászat miatt számos település alakult ki a területen. A római korban Aguntum városa Lienz mellett maradt az egyetlen jelentős település. A korszakból viszonylag kevés maradt fenn, mivel Dél-Tirolhoz képest sok templomot és várat később átalakítottak vagy újjáépítettek. Példák erre a Nauders-i Szent Leonhard-kápolna és a Matrei-i Szent Miklós-templom Kelet-Tirolban. A gótika különösen a 15. században terjedt el Tirolban, amikor a bányák révén gazdagsági fellendülés volt jellemző a régióra. Sok épület túlélte a későbbi átalakításokat, amit a csúcsos templomtornyok is mutatnak, amelyek a barokkosítás után is megmaradtak. Landeck, Schwaz és Seefeld példák erre. A templomépületek mellett világi épületek is létrejöttek, mint a városháza és a Hasegg-vár Hallban, illetve a várostorony és az Goldenes Dachl Innsbruckban. Az Inn-völgyben alakult ki az Inn-Salzach várostípus, amely látható például Innsbruckban, Hallban és Rattenbergben. A reneszánsz stílus a 16. század folyamán érkezett Tirolba, kevés, de jelentős alkotással, mint az Ambras- és Tratzberg-kastélyok, valamint I. Miksa császár síremléke az innsbrucki Hofkirchében. Innsbruck óvárosának számos háza a gótika és a reneszánsz átmenetét képviseli. A város térsége már a késő gótikától kezdve fontos európai bronzművészeti központ volt. A Felső-Tirolban a vendéglők és polgárházak homlokzatain jellemzőek a festmények (pl. Oetz, Habichen, Wenns, Kauns, Ladis). A barokk pompája a katolikus ellenreformációra vezethető vissza, és Tirolban a barokk formák először kb. 1620-tól terjedtek el. Az első jelentős barokk épületek a Volders-i Szervita-templom és az Innsbruck-i Jezsuita-templom voltak, mindkettő olasz hatású. A jelentős építőmester család, a Gumpp, három generáción keresztül meghatározta Innsbruck építészetét. Georg Anton Gumpp alkotta a Landhaus-t és a Stamsi apátság átalakítását a Felső-Inn-völgyben. Az Innsbruck-i dóm a jelentős füssen-i mester, J. Herkomer munkája. Települések Városok Községek, nagyközségek Tartományi ünnepek Szent József – március 19. (Hl. Josef, a tartomány védőszentje, azonos Stájerország, Karintia és Vorarlberg védőszentjével) Irodalom Josef Riedmann: Das Bundesland Tirol (1918–1970) (Geschichte des Landes Tirol 4/1). Athesia-Tyrolia, Bozen/Innsbruck/Wien 1988. Helmut Reinalter (Hrsg.): Handbuch zur neueren Geschichte Tirols. Universitätsverlag Wagner, Innsbruck; mehrteiliges Werk: Anton Pelinka, Andreas Maislinger (Hrsg.): Band 2, Zeitgeschichte. Teil 1, Politische Geschichte. Wagner, Innsbruck 1993, ISBN 3-7030-0259-X. Anton Pelinka, Andreas Maislinger (Hrsg.): Band 2, Zeitgeschichte. Teil 2, Wirtschaft und Kultur. Wagner, Innsbruck 1993, ISBN 3-7030-0259-X. Franz Xaver Bogner: Tirol aus der Luft. Tyrolia-Verlag, Innsbruck 2012, ISBN 978-3-7022-3214-6. Gisela Hormayr: . StudienVerlag, Innsbruck/Wien/Bozen 2012, ISBN 978-3-7065-5218-9. Susanne Gurschler: 111 Orte in Tirol, die man gesehen haben muss. Emons Verlag, Köln 2016, ISBN 978-3-95451-834-0. Rolf Steininger: . In: Georg Grote, Hannes Obermair (Hrsg.): . Peter Lang, Oxford / Bern / New York 2017, ISBN 978-3-0343-2240-9, S. 3–25. Dominik Prantl: Tirol. Eine Landesvermessung in 111 Begriffen. Illustriert von Christian Opperer. Tyrolia, Innsbruck/Wien 2020, ISBN 978-3-7022-3848-3. Panoráma Jegyzetek