NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Castillo de Güssing

El castillo de Güssing es un fortín ubicado en Güssing, Austria.​​ Historia El castillo data de 1157.​ El 30 de junio de 1524, la familia Batthyány lo adquirió, conservando su propiedad gracias a una fundación histórica que se encarga de su cuidado y mantenimiento. El castillo de Güssing se encuentra a 293 metros (961 pies) sobre el nivel del mar.​ Fundado por Bela III de Hungría, es el más antiguo de Burgenland.​ En 1870, el príncipe Philipp Batthyány-Strattmann creó una fundación para la preservación del castillo y el monasterio como estructura histórica.​ Referencias
Borgen Güssing

Borgen Güssing är en medeltida borg vid staden Güssing i det österrikiska förbundslandet Burgenland. Borgen tronar över staden på en brant vulkankägel. Historia Borgen omnämndes för första gången 1157 när den ungerska kungen Géza II förlänade bergen Quizun åt greve Wolker av Wildon. Denne lät bygga en träborg och grundade ett benediktinkloster vid fästningsbergets fot. Kung Béla III drog in Güssing vid slutet av 1100-talet och lät - i mitten av 1200-talet - bygga ut fästningen till en mäktig stenborg vilken ingick i fästningsbältet längs den ungerska västgränsen. 1270 övergick fästningen i greven Hedes ägo (hädanefter grevar av Güssing) som började byggde ut sin maktposition och förvärvade borgar, gods och byar i Västungern. Det ledde så småningom till konflikter med både den ungerska kungen och grannarna, habsburgarna. I en militär uppgörelse lyckades habsburgarna att inta Güssing år 1289. Efter fredsförhandlingar lämnades borgen tillbaka två år senare. Men på 1320-talet reste sig grevarna av Güssing mot den ungerska kungen. 1327 föll borgen i kungens händer och förblev kunglig egendom fram till 1391. Borgen övergick i familjens Ujlakis ägo, en adelssläkt från Siebenbürgen. De förstärkte borgens försvarsanläggningar. 1451 valdes kejsar Fredrik III till ungersk kung i Güssing. Under de följande krigshandlingarna mellan habsburgarna och kungen Matthias Corvinus belägrades borgen flera gånger, men motstod alla attacker. Först efter att släkten Ujlaki hade slocknat övergick borgen i familjen Batthyánis ägo och förblev i deras ägo fram till idag. Borgen byggdes ut till en av de starkaste fästningarna i Västungern för att klara hoten under de osmanska krigen på 1500- och 1600-talen. Först under andra hälften av 1700-talet förlorade Güssing sin militära betydelse. Borgen idag Borgen är öppen för besökare. Den inrymmer ett borgmuseum med mer än 5000 föremål ur borgens historia. På borgen ges teaterföreställningar, konserter m m. Sedan 1994 anordnas även ”Güssings borgspel” på sommaren
Teurnia

Teurnia, později Tiburnia, bylo římské město na území dnešního Rakouska, jež leželo čtyři kilometry západně od dnešního města Spittal an der Drau. V době svého vzniku bylo významným sídlem římské provincie Noricum, respektive později založené provincie Noricum mediterraneum, jejímž hlavním městem se Teurnia nakonec stala. Působil v něm pak guvernér provincie a po roce 488 také její vojenský velitel (dux). Město začalo být stavěno roku 50. Mělo fórum, tržní baziliku, chrám, termální i veřejné lázně. Chrám byl zasvěcen bohu Grannovi, keltskému protějšku Asklépia, boha medicíny (většina obyvatelstva byla tvořena keltským kmenem Taurisků). Teurnia byla jedním z největších měst v celém Noriku, ve vrcholném období v něm žilo 30 000 obyvatel. Ke konci římské epochy počet obyvatel klesal. Na sklonku římské doby, ve 4. století, do města proniklo křesťanství a stalo se biskupskou diecézí. Na počátku 5. století byl postaven biskupský kostel. Město zaniklo okolo roku 610, zbyly z něj jen ruiny a dokonce bylo zapomenuto, že tyto ruiny jsou pozůstatky města, o němž se ve starověkých písemných pramenech hovořilo jako o Teurnii. Systematické vykopávky začaly až roku 1908, díky náhodnému objevu hřbitovního kostela (tento kostel podle všeho užívali ariáni, kdežto biskupský kostel vyznavači hlavního katolického proudu). Hřbitovní kostel má pozoruhodně zachovalou mozaiku, podle všeho jí nechal vytvořil vojenský velitel provincie jménem Ursus. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Teurnia na anglické Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Teurnia na Wikimedia Commons
Teurnia

Teurnia (også Tiburnia) var en af de største byer i det keltisk/illyriske kongerige Noricum i det nuværende Østrig. I sin blomstringstid havde byen 30.000 indbyggere. I senantikken gik befolkningstallet tilbage. I samme periode byggede man en befæstningsmur. Teurnias indbyggere var i det 4. århundrede kristne, og indtil byens undergang i 610 var den bispesæde. Der er flere udgravninger fra byen, hvoraf det berømteste er et næsten komplet bevaret mosaikgulv fra det højre sidekapel i den treskibede basilika. Udgravningerne ligger få kilometer øst for det nuværende Spittal an der Drau i Kärnten. Referencer Der er for få eller ingen kildehenvisninger i denne artikel, hvilket er et problem. Du kan hjælpe ved at angive troværdige kilder til de påstande, som fremføres i artiklen.
Tiburnia

Tiburnia era una ciudad romana ubicada en Carintia, Austria. En la antigüedad también era una arquidiócesis que actualmente persiste como una sede titular de la Iglesia católica. Historia Tiburnia fue una localidad fundada por los romanos en un territorio que en la actualidad pertenece al sur de Austria. Fue abandonada en el siglo VI y sus ruinas fueron descubiertas por arqueólogos recién en el año 1984. Sin embargo, la Iglesia conservó el nombre de la localidad como sede titular de una arquidiócesis y nombró arzobispos titulares aún previamente a su redescubrimiento. Véase también Arquidiócesis de Tiburnia
Tiburnia

Tiburnia, även Teurnia, var en romersk stad i provinsen Noricum nära den nuvarande staden Spittal an der Drau i det österrikiska förbundslandet Kärnten. Tiburnia är belägen på Holzberg vid orten Sankt Peter in Holz. Fynd visar att berget var bebott redan under bronstiden (1100 f.Kr.). Ca. 50 e.Kr. uppstod här en romersk stad med forum, kapitol, termer och en tempelanläggning. Tiburnia utvecklades till en av de största städerna i Noricum och hade mer än 30 000 invånare under sin blomstringstid. Under åren 270-275 förstördes delar av staden av alamanner. Bostadsområdena i dalen och på öst- och västsidan av bergets lämnades. Tjugo år senare befästes berget. Kring 400 blev Tiburnia biskopssäte. Under 400-talet blev Tiburna även huvudstad för provinsen Noricum mediterraneum efter Virunum. Mellan 493 och 536 ingick Tiburnia i östgoternas rike och var säte för en ståthållare. Sista gången staden Tiburnia omnämndes var år 591. De första utgrävningarna genomfördes 1845. 1876-77 inleddes de första vetenskapliga utgrävningarna. Efter upptäckten av en tidigkristlig kyrka vid byggandet av en vattenledning 1908 gjordes omfattande arkeologiska utgrävningar mellan 1910 och 1915, där kyrkan, forumet och termerna frilades. Även ett litet museum byggdes 1913. 1971 återupptogs utgrävningarna som pågått sedan dess.
Гьотвайг

Абатство Гьотвейг (на немски: Stift Goettweig) е бенедиктинско абатство което се намира на около 5 километра южно от град Кремс, провинция Долна Австрия, Австрия. Абатството е част от Бенедиктинския орден. История Абатството е основано през 1083 г. от Алтман, епископ на Пасау. Уставът на манастира от 9 септември 1083 г., все още се пази в архивите на абатството. През 12 век Гьотвейг става известен манастирски център с монашески училище и библиотека. През 15 и 16 век обаче абатство запада и през 1564 г. в него няма нито един монах. За абат е назначен Михаел Херлих, монах от абатство Мелк, който постепенно успява да възстанови манастира духовно и финансово, след като е бил почти изцяло разрушен от пожар през 1580 г. През 1718 г. абатството отново е опожарено, но е възстановено в по-голям мащаб по време на абат Готфрид Бесел (1714 – 1749) в стил барок. Абатството разполага с библиотека от 130 000 книги и ръкописи, както и с колекция от религиозни гравюри, монети, антики, музикални ръкописи и експонати по естествена история. От 1625 г. абатството е член на Австрийската католическа конгрегация, която е част от Бенедиктинската конфедерация. Галерия Вижте също Бенедиктински орден Литература Heinrich Siegl: Das Benediktinerstift Göttweig, Göttweig, 1914 Adalbert Fuchs: Das Benediktinerstift Göttweig. Seine Gründung und Rechtsverhältnisse im Mittelalter, Salzburg, 1917 Ludwig Koller: Abtei Göttweig, Abriß ihrer Geschichte und Kulturarbeit, Horn, 1953 Gregor M. Lechner: Stift Göttweig und seine Kunstschätze, St. Pölten, 1977 Clemens Anton Lashofer: Professbuch des Benediktinerstiftes Göttweig. EOS-Verlag, St. Ottilien 1983 (Studien und Mitteilungen zur Geschichte des Benediktiner-Ordens und seiner Zweige, Erg.-Bd. 26) Gregor M. Lechner, Michael Grünwald: „Die Graphische Sammlung Stift Göttweig. Geschichte und Meisterwerke“. Regensburg: Schnell & Steiner 2010 (Schnell & Steiner Großer Kunstführer 252), ISBN 978-3-7954-2343-8 Lechner, Gregor: Das Benediktinerstift Gottweig, in Der Wachau und Seine Sammlungen. Munich: Schnell & Steiner, 1988, ISBN 978-3-7954-0677-6 Външни препратки Официален сайт на абатство Гьотвайг Младежки център в абатство Гьотвайг Абатство Гьотвайг: графични и художествени колекции Фото галерия за абатство Гьотвайг Архив на оригинала от 2009-08-30 в Wayback Machine.
Klášter Göttweig

Klášter Göttweig (česky Kotvík) je mužský benediktinský klášter, který stojí na návrší, jež je výběžkem pahorkatiny Donausteinerwald, nad obcí Furth na jižním břehu Dunaje nedaleko dolnorakouské Kremže v okrese Kremže. Náleží do širšího okolí údolí Wachau. Historie Klášter byl založen roku 1083 pasovským biskupem Altmanem pro konvent augustiniánů kanovníků, ale již roku 1094 se zde usídlil konvent benediktinů z kláštera St. Blasien ze Schwarzwaldu. První a jedinou stojící románskou stavbou je kaple svaté Erentrudy. Archeologickým výzkumem byly odhaleny ještě základy románského kostela sv. Jiří, které jsou přístupné mimo současný klášter. Středověký rozmach následovaly požáry a drancování tureckými vojáky a devastace v období reformace. Od roku 1625 klášter náleží do rakouské kongregace benediktinů. Přestavbu klášterního areálu po požáru z roku 1718 pro opata Gottfrieda Bessela navrhl císařský dvorní architekt Johann Lucas von Hildebrandt po vzoru španělského Escorialu. Benediktinský klášter je dosud v provozu a se 45 mnichy patří k největším v Rakousku. V letech 1991–1996 byl zdejší otec opat (pater abbas) hlavou kongregace. Popis Opatství s prelaturou (jádro areálu, takzvaný hrad, nerealizovaný Hildebrandtův návrh měl celý klášter obehnat dvojitým pásem hradeb) Knihovna (v klauzuře) a klášterní muzeum – rozsáhlé sbírky výtvarného umění vynikají mj. jednou z největších rakouských sbírek staré grafiky a kolekcí obrazů Císařské křídlo se slavnostním sálem s monumentálním schodištěm, jehož klenbu vymaloval Paul Troger v roce 1739 freskou Apoteóza císaře Karla VI., který je zobrazen jako bůh Apollón, projíždějící na zlatém voze taženém dvěma bělouši v oblacích mezi alegoriemi věd a umění. Patří k nejvýznamnějším malbám této epochy v Rakousku. Interiéry salónů jsou vybaveny tapetami, nástěnnou malbou a nábytkem v rokokovém stylu; pozoruhodná je kolekce francouzských gobelínů: krajiny s bukolickými scénami a hrátkami šlechty v přírodě, tzv. verdury. Kostel Nanebevzetí Panny Marie – trojlodní dvouvěžová bazilika, má sloupový portikus ve stylu římských antických staveb; v lodi využívá obvodové zdivo a závěr ze starší gotické stavby; oltářní obrazy sv. Benedikta a bl. Altmanna namaloval roku 1773 Martin Johann Schmidt, zvaný Kremser Schmidt. V barokní skříni jsou zasazeny vynikající varhany z roku 1922, rekonstruované v roce 1982. Chrámová krypta má gotické křížové klenby, jsou zde mj. pohřbeni: kníže Hadmar I. z Kuenringu(zemř.v květnu 1138), zakladatel blahoslavený Altmann (část ostatků je vystavena v relikviáři, hrobku kryje kamenná ležící socha bl. Altmanna z roku 1540), mnich-historik umění Gregor Martin Lechner († 2017) a další. Klášterní restaurace s venkovní terasou V roce 2000 byl klášter zapsán mezi Světové dědictví UNESCO společně s klášterem v Melku a městem Krems an der Donau (česky: Kremže) jako součást „Kulturní krajiny Wachau“. Galerie Doprava Před klášterem je konečná zastávka místního autobusu. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Klášter Göttweig na Wikimedia Commons (německy) Stránky kláštera Fotogalerie z kláštera Göttweig
Abbaye de Göttweig

L'abbaye de Göttweig est une abbaye bénédictine appartenant à la congrégation bénédictine d'Autriche qui se trouve près de Krems an der Donau en Basse-Autriche. Elle fait partie depuis 2000 de la liste du patrimoine mondial en Europe de l'UNESCO (voir Wachau). Histoire L'abbaye fut d'abord fondée par le bienheureux Altmann de Passau (1015-1091) en 1083 comme abbaye de chanoines augustins, mais l'évêque Ulrich de Passau y introduisit la règle de saint Benoît en 1094 avec la permission du pape Urbain II. Le prieur de l'abbaye Saint-Blaise, de Forêt-Noire, Hartmann, fut élu abbé et il fit venir des moines de renom comme le bienheureux Wirnto et le bienheureux Berthold (de), plus tard abbés respectifs de Vornbach et de Garsten (de) ; pendant ces vingt premières années sous la direction de l'abbé Hartmann, Göttweig fut réputée pour l'érudition de ses moines et la stricte observance de la règle bénédictine. Une école, un scriptorium, une bibliothèque furent installés, ainsi qu'un monastère féminin à proximité (qui subsista jusqu'en 1557). La poétesse Ava (1060-1127), première poétesse de langue allemande, y vécut en tant qu'ermite. Au début de la période de la Réforme protestante, l'abbaye fut bouleversée et il ne restait plus qu'un seul moine en 1556 et un incendie l'endommagea en 1580. Un nouvel abbé en provenance de Melk fut nommé en 1564 et il restaura rapidement l'abbaye. Celle-ci résista au protestantisme, notamment grâce aux abbés Georges Falb (1612-1631) et David Corner (1631-1648). L'abbé Gottfried Bessel (de) (1714-1749) fit reconstruire Göttweig en style baroque avec d'imposants bâtiments surmontant la montagne. Il fit appel à Johann Lucas von Hildebrandt qui s'inspira de l'Escurial. Les fresques de l'escalier d'honneur sont considérées comme un chef-d'œuvre de l'art baroque autrichien. Peintes par Paul Troger en 1739, elles représentent l'apothéose de l'empereur Charles VI, sous les traits d'Apollon. La bibliothèque de l'abbaye contient plus de 130 000 manuscrits, incunables, livres et gravures qui furent préservés des ravages de la dernière guerre. L'abbaye de Göttweig ouvre un prieuré, le prieuré Saint-Joseph, en 1991 pour assurer la direction spirituelle du pèlerinage de Maria Roggendorf. Il est devenu indépendant de l'abbaye en 2005. Le Forum européen de Wachau, colloque annuel de réflexion politique, se tient tous les ans à Göttweig. Annexes Articles connexes Abbaye de Seitenstetten fondation de l'abbaye en 1114 Clemens Lashofer (1941-2009) soixante-quatrième abbé de Göttweig Lien externe (de) Site officiel Portail du baroque Portail de l'Autriche Portail du monachisme Portail du catholicisme Portail de l’architecture chrétienne
Göttweigi apátság

A göttweigi bencés apátság Ausztriában, Kremstől 5 km-re található, a Duna közelében, a Göttweig-domb 422 m magas platójára épült. Monumentális épületegyüttes, melynek legértékesebb részei a gazdagon díszített barokk apátsági templom, valamint a kolostor csodálatos szépségű Császár-lépcsője és dísztermei. Története A kolostort Altmann passaui püspök alapította 1083-ban az ágostonos kanonokok számára. Már 1094-ben a bencéseké lett, akik a fekete-erdei St. Blaisenből érkeztek ide. A kolostor a 13. században jelentősen felvirágzott, de a 16. században különböző csapások – törökök, járvány és tűzvészek – miatt majdnem elpusztult: 1556-tól 8 évre kihalt, és a vele egyidőben alapított apácakolostort is feloszlatták. Az 1660-as és 1700-as évek hozták meg az újabb felvirágzást, az épületegyüttesen végzett nagyszabású barokk átépítések egészen a 18. század végéig eltartottak. Az épület mai alakját a híres udvari építész, Lukas von Hildebrandt tervei alapján 1714–1749 között kapta. A kolostorépületet és a templomot is gótikus épületek maradványaira építették. A templom több szakaszban készült el. Szentélye a 16., a hosszház a 17., a homlokzat pedig a 18. században épült. Azonban végül mind a kolostor, mind a templom befejezetlen maradt, Hildebrandt eredeti tervei jóval grandiózusabbak voltak a végül felépítettnél. Galéria Források kirandulastippek.hu YouTube Magyar Katolikus Lexikon
Abdij van Göttweig

De abdij van Göttweig (Stift Göttweig) is een benedictijner abdij ten zuiden van de Oostenrijkse stad Krems an der Donau. Ze is UNESCO beschermd. De huidige 65e abt is Columban Luser, OSB De ligging van de barokke abdij is hoog boven de Donau, op een heuvel. In de 16de eeuw kampte de abdij met chronische leegstand. Dankzij ingrijpen van de abt van Melk, kon het monastieke leven zich hervatten. Architectuur In 1718 brandde abdij af, en werd herbouwd in opdracht van abt Gottfried Bessel (1714-1749). Hiervoor werd beroep gedaan op de befaamde architect Johann Lukas von Hildebrandt. Zijn plannen werden gedeeltelijke uitgevoerd. De conventsgebouwen hebben nog steeds een roostervorm. De kerk is zeer rijk aangekleed, met fraai stucwerk en fresco's. In een van de vleugels bevinden zich de Keizerlijke vertrekken, met de beroemde fresco Apotheose van Keizer Karel VI. De Abdijbibliotheek telt ruim 140.000 boeken.
Opactwo Benedyktynów Göttweig

Opactwo Benedyktynów Göttweig – opactwo założone w 1083 przez biskupa Altmanna i zakon augustianów, od 1094 r. do dziś należące do zakonu benedyktynów, położone na wzgórzu wysokości 449 m n.p.m. pomiędzy miejscowościami Furth bei Göttweig a Paudorf, na południe od Krems w Dolnej Austrii. Historia opactwa Opactwo powstało w średniowieczu, zostało w znacznym stopniu zniszczone przez pożar w 1718, co wymusiło odbudowę całego kompleksu, przeprowadzoną przez architekta Lucasa Hildebrandta (autora wiedeńskiego pałacu Belweder) w okresie 1720-1740 r., w stylu baroku. Główne zabytkowe obiekty klasztoru Kościół klasztorny, zbudowany pierwotnie w 1083, przebudowywany. Częściowo gotycki (np. prezbiterium) z bogatym wystrojem barokowym. Dostępne są krypty świątyni, z okresu romańskiego, gdzie m.in. eksponowany jest bogato zdobiony sarkofag z 1688 r. ze szczątkami biskupa Altmanna oraz Pietà. Komnaty cesarskie wraz z paradną klatką schodową, udekorowaną m.in. wielkim plafonem pt. Apoteoza Karola VI pędzla Paula Trogera z 1739 r. Klatka schodowa uchodzi za jedną z ciekawszych w Europie. Muzeum sztuki i dziejów klasztoru. Romańska kaplica pw. św. Erentrudy z 1072, restaurowana w 1905 r. Fortyfikacje bastionowe Zbiory graficzne Kolekcja graficzna opactwa powstała w pierwszej połowie XVIII wieku dzięki działalności opata Gottfrieda Bessela, który w czasie sprawowania swojego urzędu (1714-49) zakupił ponad 20 000 grafik, głównie pochodzących z terenów niemieckojęzycznych, Niderlandów i Italii. Utworzony przez Bessela kabinet grafik miał służyć celom pedagogiczno-wychowawczym, to znaczy kształtowaniu smaku młodych zakonników. Spektrum tematyczne kolekcji było bardzo szerokie. Najliczniej reprezentowane były przedstawienia świętych, tematy biblijne oraz portrety władców. W dalszej kolejności tematy mitologiczne, emblematy, weduty. Bessel nabył również sporą liczbę grafik przedstawiających architekturę i ornamenty, które były wykorzystane jako wzory podczas odbudowy opactwa po pożarze. Obecnie zbiory opactwa liczą ponad 30 000 grafik, co po Albertinie czyni z nich drugą pod względem wielkości kolekcją graficzną w Austrii. Większość obiektów pochodzi z czasów renesansu i baroku, jednak kolekcja stale powiększana jest o nowe obiekty, nabyte podczas aukcji lub pochodzące z darowizn. Można wśród nich znaleźć dzieła m.in. Rubensa, Rembrandta, Dürera i Cranacha. Od 2002 roku we współpracy z Uniwersytetem Dunajskim w Krems zbiory poddawane są digitalizacji i udostępniane online. Przypisy Bibliografia Oficjalna strona opactwa Płan-orientacija. Benedyktynskij monastyr. Wyd. klasztoru Göttweig. G.M. Lechner OSB, M. Grünwald, Die Graphische Sammlung Stift Göttweig. Geschichte und Meisterwerke, Regensburg 2010.
Палфингер

„Палфингер“ (на немски: Palfinger) е австрийско предприятие за производство на кранове и друга подемна техника със седалище в Залцбург. В средата на XX век то се налага като водещ европейски производител на хидравлични кранове. Създадено е през 1932 г. като семейна фирма за ремонт на селскостопанска техника от Ричард Палфингер. 1959 г. Полагане на основите на нова ера за Палфингер. След разработването на различни селскостопански устройства Palfinger конструира първия си кран. 1964 г. Хуберт Палфингер, синът на Ричард Палфингер, представя хидравличен товарен кран, монтиран на камион. 1968 г. Първият кран серийно производство слиза от линията. 1971 г. Палфингер въвежда първото хидравлично устройство за регулиране на подемния момент и подреждане на цилиндрите на системата за удължаване на стрелата. През 2023 г. Палфингер има производствени бази в 30 страни и търговска мрежа в целия свят. Подразделението на компанията в България „Палфингер Продукционстехник България“ ЕООД включва два завода за производство на кранови компоненти – в Червен бряг и Тенево. Бележки
Palfinger

Palfinger AG je rakouská strojírenská firma, která má hlavní sídlo v Bergheimu nedaleko Salcburku. Založil ji v roce 1932 Richard Palfinger. Zpočátku se věnovala opravám zemědělských strojů, od roku 1959 se zaměřila na produkci hydraulické zdvihací techniky. Vyrábí více než sto modelů nakládacích jeřábů, pracovních plošin, nakladačů, zvedacích plošin a vysokozdvižných vozíků. S přibližně 16 000 kusy ročně je Palfinger největším světovým výrobcem kloubových autojeřábů. V roce 1989 přesáhl podíl exportu na její produkci devadesát procent a začala expanze do zahraničí. Firma otevřela výrobní závody ve Slovinsku, Bulharsku, Francii a Brazílii a koncem devadesátých let založila americkou pobočku Palfinger USA Inc. Norské společnosti Aker BP dodává Palfinger dálkově řízené jeřáby pro ropné plošiny na otevřeném moři. Palfinger je akciová společnost, v níž drží 56,2 % podíl rodina Palfingerových. Její akcie jsou od roku 1999 kotovány na Vídeňské burze. V roce 2025 měla firma 12 058 zaměstnanců a její výnos činil 2,34 miliard eur. Palfinger má okolo pěti tisíc prodejních a servisních míst ve více než 130 zemích. Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Palfinger na Wikimedia Commons Oficiální stránky
Palfinger

Palfinger AG er en østrigsk producent af hydrauliske kraner og lifte, som har hovedkvarter i Bergheim (de), Salzburg. De har 150 forskellige modeller og en markedsandel på verdensmarkedet på 35 %. Palfinger har 85 datterselskaber i 33 lande med 30 fabrikker. Der er 12.058 ansatte, og Palfingers årsomsætning er på 2,34 mia. euro (2025). I 1932 etablerede Richard Palfinger et værksted til reparation af landbrugsvogne og trailere. I 1959 byggede de deres første kran og i 1964 deres første hydrauliske kran. Referencer