NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Jardin botanique de l'université de Vienne

Le jardin botanique de l'université de Vienne (Hortus botanicus vindobonensis) se trouve à Vienne (Autriche). Ce jardin botanique a été fondé en 1754 et se trouve juste à côté des jardins du Belvédère. Historique Ce jardin est une fondation de la faculté des sciences naturelles de l'université de Vienne, en tant qu'« hortus medicus » pour la culture de plantes médicinales. Il s'étendait à l'origine sur un hectare, puis deux, du temps de l'impératrice Marie-Thérèse et de son médecin Gerard van Swieten. L'un de ses premiers directeurs fut le botaniste Jacquin, de 1768 à 1796. Son fils, Joseph Franz von Jacquin (1766-1839), lui succède. Endlicher, directeur de 1839 à 1849, le transforme en jardin anglais en 1841 et fait construire le muséum botanique en 1844. Kerner (1831-1898), directeur de 1878 à sa mort, l'enrichit de nombreuses espèces tropicales, grâce aux serres qu'il fait construire. L'institut botanique ouvre ses portes en 1905. C'est Fritz Knoll, directeur de 1931 à 1945, qui fait aménager le jardin alpin. Tout fut détruit par les bombardements à la fin de la Seconde Guerre mondiale, aussi bien les serres, construites en 1890 et 1893, que les bâtiments et les collections. Ce n'est qu'en 1970 qu'une partie des jardins peuvent ouvrir de nouveau. Aujourd'hui Il s'étend aujourd'hui sur huit hectares environ et regroupe 9 500 espèces, parmi lesquelles celles des familles des Annonaceae, Rubiaceae, Gesneriaceae, Bromeliaceae, Orchidaceae, etc. Les serres ont été reconstruites après la dernière guerre sur une surface de 1 500 m2, mais ne sont pas ouvertes au public. Son directeur est depuis 2006, le professeur Michael Kiehn. Collections Le jardin botanique de Vienne comprend en particulier, parmi les plantes exotiques, les genres et espèces suivantes : Abies pinsapo, Aesculus pavia, Cephalotaxus harringtonia, Diospyros lotus, Elaeagnus angustifolia, Ephedra, Ficus carica, Ginkgo biloba, Gunnera chilensis, Laburnocytisus adamii, Liriodendron tulipifera, Magnolia, Metasequoia glyptostroboides, Nothofagus antarctica, Ostrya carpinifolia, Parrotia persica, Paulownia tomentosa, Phyllostachys viridiglaucescens, Pinus aristata, Platanus orientalis, Poncirus trifoliata, Prunus tenella, Rhododendron, Salvia, Sequoiadendron giganteum, Syringa, Viburnum, Vitis riparia, Xanthoceras sorbifolium, etc. Notes Bibliographie Lien externe Site officiel du jardin botanique Source (de) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en allemand intitulé « Botanischer Garten der Universität Wien » (voir la liste des auteurs). Portail de Vienne Portail de la botanique Portail du jardinage et de l’horticulture
Jardim Botânico da Universidade de Viena

O Jardim Botânico da Universidade de Viena é um jardim botânico em Viena, Áustria. Abrange 8 hectares e fica imediatamente adjacente aos jardins do Belvedere. É uma parte da Universidade de Viena. Os jardins datam de 1754, quando a imperatriz Maria Teresa fundou o Hortus Botanicus Vindobonensis com o renomado botânico Nikolaus von Jacquin como um de seus primeiros diretores. Seu filho, Joseph von Jacquin, o sucedeu como diretor, assim como vários outros botânicos importantes, incluindo Stefan Endlicher, Eduard Fenzl, Anton Kerner von Marilaun, Richard von Wettstein, Fritz Knoll, Karl von Frisch e Lothar Geitler. O edifício do Instituto de Botânica foi inaugurado em 1905. No entanto, no final da Segunda Guerra Mundial, o instituto, todas as estufas e toda a área do jardim foram bombardeados e severamente danificados, exigindo grandes trabalhos de reparo. Os jardins contêm atualmente mais de 11.500 espécies de plantas, incluindo plantas tropicais bem documentadas, particularmente de famílias como Annonaceae, Rubiaceae, Gesneriaceae, Bromeliaceae ou Orquídeas. Suas estufas (ca. 1.500 m²) foram originalmente construídas entre 1890 e 1893, mas foram danificadas durante a Segunda Guerra Mundial; foram renovados ou reconstruídos entre 1970 e 1995. Apenas a estufa tropical no centro do complexo está aberta ao público. As coleções do jardim incluem: Abies pinsapo Aesculus pavia Asimina triloba Cephalotaxus harringtonia Diospyros lotus Elaeagnus angustifolia Ephedra Figueira-comum Ginkgo biloba Gunnera tinctoria +Laburnocytisus adamii Liriodendron tulipifera Magnolia Glyptostroboides Metasequoia Nothofagus antarctica Ostrya carpinifolia Paeonia Parrotia persica Paulownia tomentosa Phyllostachys viridiglaucescens Pinus aristata Platanus orientalis Poncirus trifoliata Prunus tenella Rododendro Salvia Sequoiadendron giganteum Syringa Viburnum Vitis riparia Referências Ligações externas O site do jardim (em inglês)
Ботанический сад Венского университета

Ботанический сад Венского университета (нем. Botanischer Garten der Universität Wien) — ботанический сад в Вене, столице Австрии. Ботанический сад Венского университета расположен в третьем районе Вены, вплотную примыкая к дворцово-парковому ансамблю Бельведер. На территории ботанического сада площадью 8 га произрастает 11,5 тысяч видов растений из разных уголков мира. История По совету своего личного врача императрица Мария Терезия в 1754 году купила 2 гектара земли для обустройства сада лекарственных растений Hortus Medicus, положив начало будущему ботаническому саду Hortus Botanicus Vindobonensis. В разные годы ботаническим садом руководили известные австрийские ботаники и биологи Николаус Йозеф фон Жакен, Штефан Ладислаус Эндлихер, Эдуард Фенцль, Антон Кернер, Рихард Веттштейн, Карл фон Фриш. В 1890—1893 годах под руководством Антона Кернера построен тепличный комплекс, в 1904—1905 годах — Институт ботаники. В 1930 году к ботаническому саду был присоединён бывший частный сад Габсбургов, после этого территория сада увеличилась до 8 гектаров. Ботанический сад сильно пострадал во время Второй мировой войны, в течение 1945—1969 годов проводились работы по его восстановлению и реконструкции и лишь в 1970 году сад был открыт для широкой публики. Реконструкция здания Института ботаники продолжалась с 1975 по 1992 год, чуть позже (в 1995 году) были восстановлены теплицы площадью 1500 м². Большинство теплиц используется для научных целей и они закрыты для посетителей, тем не менее в одной из теплиц постоянно проходят выставки. В 1991 году создана Ассоциация друзей Ботанического сада. В течение двух с половиной веков своего существования ботанический сад несколько раз перестраивался, менялись концепции его развития. К настоящему времени ботанический сад представляет собой синтез ландшафтного парка XIX века и коллекции растений, систематизированной по географическому расположения растений. Несколько меньшие площади в саду посвящены конкретным темам, таким как полезные растения, суккуленты, альпийская флора, растительность Австрии, генетика растений и эволюция. Ссылки Botanischer Garten der Universität Wien Austria forum — Botanischer Garten
Ботанічний сад Віденського університету

Ботанічний сад Віденського університету (нім. Botanischer Garten der Universität Wien) — ботанічний сад у Відні, столиці Австрії. Ботанічний сад Віденського університету розташований у третьому районі Відня, впритул примикаючи до палацово-паркового ансамблю Бельведер. На території ботанічного саду площею 8 га зростає 11500 видів рослин із різних куточків світу. Історія За порадою свого особистого лікаря імператриця Марія-Терезія у 1754 році купила 2 гектара землі для облаштування саду лікарських рослин «Hortus Medicus», поклавши початок майбутньому ботанічному саду «Hortus Botanicus Vindobonensis». У різні роки ботанічним садом керували відомі австрійські ботаніки та біологи Ніколаус Йозеф фон Жакен, Штефан Ладіслаус Ендліхер, Едуард Фенцль, Антон Кернер, Ріхард Веттштейн, Карл Фріш. В 1890–1893 роках під керівництвом Антона Кернера побудовано тепличний комплекс, в 1904–1905 роках — Інститут ботаніки. 1930 року до ботанічного саду був приєднаний колишній приватний сад Габсбургів, після цього територія саду збільшилася до 8 гектарів. Ботанічний сад сильно постраждав під час Другої світової війни, протягом 1945–1969 років проводилися роботи щодо його відновлення і реконструкції і лише в 1970 році сад був відкритий для широкої публіки. Реконструкція будівлі Інституту ботаніки тривала з 1975 по 1992 рік, трохи пізніше (в 1995 році) були відновлені теплиці площею 1500 м2. Більшість теплиць використовують для наукових цілей і вони закриті для відвідувачів, проте в одній з теплиць постійно проходять виставки. В 1991 році створено Асоціацію друзів Ботанічного саду. Протягом двох з половиною століть свого існування ботанічний сад кілька разів перебудовувався, мінялися концепції його розвитку. Дотепер ботанічний сад являє собою синтез ландшафтного парку XIX століття і колекції рослин, систематизованої за географічним розташуванням. Дещо менші площі в саду присвячені конкретним темам, таким як корисні рослини, сукуленти, альпійська флора, рослинність Австрії, генетика рослин і еволюція. Галерея Посилання Botanischer Garten der Universität Wien [Архівовано 21 серпня 2014 у Wayback Machine.] Austria forum — Botanischer Garten [Архівовано 9 липня 2014 у Wayback Machine.]
Wiesberghaus

Das Wiesberghaus ist eine Schutzhütte der Naturfreunde auf dem Dachsteinmassiv. Sie befindet sich rund 6 km nordnordöstlich des Dachsteingipfels auf 1872 m Höhe (1884 Meter laut Hüttenbetreiber) und auf dem Gemeindegebiet der oberösterreichischen Marktgemeinde Hallstatt. Die Hütte ist ein wichtiger Stützpunkt entlang des Nordalpenwegs. Geschichte Die Schutzhütte wurde von den Ortsgruppen Floridsdorf und Hallstatt des Turnvereins „Die Naturfreunde“ ab 1923 auf der Wiesberghöhe errichtet und am 10. Juli 1927 feierlich eröffnet. Von 1948 bis 1950 errichtete man eine Materialseilbahn und zwei Jahre später wurde das Wiesberghaus mit einem Zubau erweitert. Weitere Zubauten erfolgten von 1970 bis 1972 und von 1980 bis 1984. Ende der 1970er Jahre übernahm die neu gegründete Naturfreunde-Ortsgruppe Oftering die Bewirtschaftung des Schutzhauses und seit 1. Jänner 2004 hat die Naturfreunde-Ortsgruppe Lenzing sie inne. Weblinks Website des Hüttenbetreibers Einzelnachweise
Райфайзен Арена

„Райфайзен Арена“ е мултифункционален стадион в Пашинг, Австрия. Използва се за футболни срещи и тук играят домакинските си срещи отборите на ЛАШК Джуниърс и ЛАСК. Стадионът е построен през 1990 г. и има капацитет от 7 870 седящи места. През 2017 г. стадионът е разширен. В средата на 2019 г. Райфайзен придобива правата за наименование на стадиона до 2022. Източници Профил на стадиона в stadiumdb.com
Waldstadion (Austria)

The Waldstadion (German pronunciation: [ˈvaltˌʃtaːdi̯ɔn] ), currently known as voestalpine Stadium for sponsorship purposes, is a multi-use stadium in Pasching, Austria. It is used for football matches and is the home ground of FC Juniors OÖ. Austrian Bundesliga club LASK Linz used the stadium until their new stadium was completed in 2023. The stadium holds 7,870 and was built in 1990. In 2016, LASK purchased the VIP tent from SV Grödig and installed it in the stadium. In February 2017, the stadium was refurbished, with a new away sector and extra home seating, this was required for the stadium to reach Austrian Bundesliga standards. History TGW Logistics Group announced the stadium sponsorship in 2017. The company has operations in Europe, North America and Asia. Headquarters are in Wels, Austria. In 2011, it hosted the finals of the Fistball World Championship, in which the German team beat the local Austria by a score of 4–2. In mid-July 2019, the Raiffeisen Banking Group acquired the naming rights until LASK move out in 2022. References
Waldstadion (Pasching)

El Waldstadion también llamado Voestalpine Stadion por razones de patrocinio, es un estadio multiusos ubicado en la ciudad de Pasching en Alta Austria, Austria. El estadio fue inaugurado en 1990 y posee una capacidad para 7870 personas, es utilizado por el club FC Pasching de la Bundesliga Austriaca.​ Desde la temporada 2016-17 hasta marzo de 2023, el Waldstadion se convirtió en el hogar provisorio del LASK Linz, fecha en que se inauguró su nuevo estadio el Raiffeisen Arena. Desde mayo de 2017 hasta 2019, la compañía TGW Logistics Group se convirtió en patrocinadora del estadio de fútbol, que paso a llamarse TGW Arena. Desde 2019 el patrocinio pasó a manos de Raiffeisenlandesbank que renombro el recinto como Raiffeisen Arena, en marzo de 2023 la entidad bancaria traslado su patrocinio al nuevo Raiffeisen Arena de la ciudad de Linz. El 14 de marzo de 2023, se anunció que el grupo siderúrgico y tecnológico Voestalpine AG es el nuevo patrocinador del estadio. El Waldstadion fue una de las sedes del Campeonato Europeo de la UEFA Sub-19 2007, donde albergó cuatro partidos, tres en fase de grupos y una semifinal. Véase también Anexo:Estadios de fútbol de Austria Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Waldstadion. stadionwelt.de TGW-Arena Archivado el 6 de abril de 2016 en Wayback Machine.
Waldstadion (Pasching)

Le TGW Arena (Waldstadion) est un stade de football situé à Pasching en Autriche dont le club résident est le LASK. Le stade dispose d'une capacité de 7 152 places. Histoire Utilisations du stade Événements sportifs Le TGW Arena (Waldstadion) accueille quatre rencontres du Championnat d'Europe de football des moins de 19 ans 2007, dont trois matchs de phase de groupe et une demi-finale. Accessibilité Événements Championnat d'Europe de football des moins de 19 ans 2007 Galerie Voir aussi Articles connexes ASKÖ Pasching FC Pasching LASK Liens externes Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail du football Portail de l'Autriche
Raiffeisen Arena (Pasching)

Het Raiffeisen Arena is een multifunctioneel stadion in Pasching, een stad in Oostenrijk. Tussen 1990 en 2017 heette dit stadion Waldstadion en tussen 2017 en 2019 TGW Arena. In het stadion is plaats voor 7.870 toeschouwers. Het stadion werd geopend in 1990. In 2002 werd het stadion gerenoveerd. Het stadion wordt vooral gebruikt voor voetbalwedstrijden, de voetbalclub FC Juniors OÖ maakt gebruik van dit stadion. Tussen 2017 en 2022 zal LASK ook gebruik maken van dit stadion, totdat het nieuwe stadion van die club wordt geopend. Het stadion werd gebruikt op het Europees kampioenschap voetbal mannen onder 19 van 2007. Er werden 3 groepswedstrijden en de halve finale tussen Spanje en Frankrijk (0–0) gespeeld.
Waldstadion (Pasching)

TGW Arena – stadion piłkarski, położony w Pasching, Austria. Oddany został do użytku w 1990 roku. Od tego czasu swoje mecze na tym obiekcie rozgrywa zespół FC Wacker Tirol. Po przebudowie w roku 2001, jego obecna pojemność wynosi 8 968 miejsc. Linki zewnętrzne The Stadium Guide. stadiumguide.com. [zarchiwizowane z tego adresu (2007-06-09)].
Вальдштадіон (Австрія)

«Вальдштадіон» або «TGW Арена» (нім. Waldstadion, TGW Arena) — футбольний стадіон у комуні Пашинг, Австрія, домашня арена ФК «ЛАСК» із Лінца та місцевого ФК «Пашинг». Історія Стадіон відкритий у 1990 році. У ході реконструкції 2002 року встановлено систему освітлення. У 2006 році під час гри обвалилися сектори зі стоячими місцями на південній трибуні, в результаті чого було вирішено зміцнити конструкції всіх трибун та вилучити стоячі місця для глядачів. Із сезону 2016—2017 Першої ліги Австрії стадіон став домашньою ареною ФК «ЛАСК». У 2017 році укладено спонсорський контракт із компанією «TGW Logistics Group», в результаті чого стадіон перейменовано на «TGW Арена». Того ж року було здійснено реконструкцію арени, у ході якої стадіон приведено до вимог Бундесліги. На даху стадіону встановлені сонячні колектори, що формують сонячну теплову систему, яка забезпечує арену теплою водою та є джерелом енергії для системи підігріву поля. У 2011 році арена приймала матчі Чемпіонату світу з фістболу серед чоловіків. Окрім футбольних матчів, на стадіоні проходять змагання з різних видів спорту та культурні заходи. Арена є відомим місцем проведення музичних фестивалів. Посилання Офіційний сайт (нім.) Waldstadion (Pasching) (нім.) Waldstadion Pasching на stadiumdb.com [Архівовано 29 жовтня 2016 у Wayback Machine.] (англ.)
Hochosterwitz

Hochosterwitz (slovinsky Ostrovica) je rakouský hrad postavený na strmé dolomitové skále poblíž obce Sankt Georgen am Längsee. Stojí východně od města St. Veit an der Glan ve spolkové zemi Korutany, asi 20 km severovýchodně od Klagenfurtu. Jedná se o jeden z nejpůsobivějších rakouských hradů, který je korutanskou turistickou atrakcí. Součástí jeho opevnění je dlouhá přístupová cesta se 14 velkými branami. Druhý přístup k hradu se německy nazývá Narrensteig – stezka bláznů, a vede strmým západním svahem skály, na které je postaven. Veřejnosti je Hochosterwitz přístupný od dubna do října, při jeho návštěvě mohou turisté využít výtah, který vede od parkoviště pod ním. Historie Archeologické nálezy v této lokalitě pocházejí už z rané doby bronzové, první písemná zmínka o tomto místě je z roku 860, kdy král Ludvík II. Němec daroval část zdejšího majetku salcburské arcidiecézi. Poté se hrad nacházel v držení rodu Sponheimů, od nich přešel do vlastnictví Osterwitzů. Po vymření tohoto rodu v druhé polovině 15. století ho získal Fridrich III. Habsburský, v tu dobu byl také poškozován opakovanými tureckými útoky. Okolo roku 1541 získala Hochosterwitz rodina Khevenhüllerů, která nechala vylepšit jeho opevnění. Potomci tohoto rodu vlastní hrad dodnes. Galerie Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Burg Hochosterwitz na německé Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Hochosterwitz na Wikimedia Commons Oficiální stránky hradu
Castillo de Hochosterwitz

El castillo de Hochosterwitz es una gran fortaleza situada cerca de St. Georgen am Längsee, en el Estado federado de Carintia, Austria.​ Mencionada por primera vez en 860.​ Historia La primera mención documental del castillo consta en un documento de donación del año 860 otorgado por Luis el Germánico para la entrega de Friesach y varias cortes al obispado de Salzburgo, entre ellas también una corte cercana a Osterwitz (curtis ad Astaruizza). En los documentos más antiguos del siglo XI y XII el castillo se menciona como refugio para la población durante los asaltos de los pueblos turcos en aquellos tiempos. El castillo, originariamente propiedad del conde Ceizolf de Spanheim, un descendiente del emperador alemán Arnulfo de Carantania y conocido como primer miembro de la familia Schenk de Osterwitz, permaneció en el patrimonio familiar hasta que Hans Schenk de Osterwitz, el último de su estirpe, devolviera la propiedad después de su muerte el día 30 de mayo de 1478 al rey Federico III.​​​ Referencias
Dvorac Ostrovica

Dvorac Ostrovica (njem. Burg Hochosterwitz) je jedan od najljepših dvoraca u Austriji. Nalazi se u blizini Sankt Georgen am Längseea u općini St. Veit an der Glan, u austrijskoj Koruškoj. Smješten je na 160 metara visokoj osamljenoj vapnenačkoj stijeni 681 m visokog brda koje se uzdiže iznad doline. Za vedrog vremena dvorac je već vidljiv s udaljenosti od 30 km ili više. Njegov izniman strateški položaj omogućuje promatraču da iz dvorca potpunu kontrolira doline i nudi pogled na nekoliko planina: Krške Alpe (Gurktaler Alpen), Štalensku goru (Magdalensberg), Šenturšku goru (Ulrichsberg), Osojščico (Gerlitzen) i druge. Značajka dvorca je 14 obranbenih vrata s pet pokretnih mostova preko tzv. „vučjih jama” koje su služile kao zaštita od napada Turaka. Zahvaljujući svojoj arhitekturi, dvorac nikada nije bio poražen, od njegovog utvrđivanja u 16. stoljeću do današnjih dana. U pogledu cestovne povezanosti Dvorac Ostrovica se nalazi oko 18 km sjeverno od Klagenfurta i 7 km istočno od St. Veit an der Glana. Dvorac je otvoren za turiste svake godine od Uskrsa do kraja listopada. Oni mogu doći žičarom ili hodati 620 m dugim putom kroz 14 obranih vrata. Treći put je tzv. "Put budala" (Narrensteig) iznad strme padine, koji je zbog opasnosti za posjetitelje zatvoren. God. 1994., Austrija je dvorac Ostrovicu nominirala za upis na UNESCO-ov popis mjesta svjetske baštine u Europi. Izvori Ernst Bacher (ur.), Die Kunstdenkmäler Österreichs, Anton Schroll & Co, Beč, 1981. ISBN 3-7031-0522-4 Vanjske poveznice Službene stranice dvorca (njem.) Virtualni obilazak dvorca (engl.)
Замок Хохостервиц

Замок Хохостервиц (нем. Burg Hochosterwitz) — средневековый замок в Каринтии, один из красивейших в Австрии. Замок расположен на доломитовой скале высотой 160 м, к востоку от города Санкт-Файт-ан-дер-Глан. В солнечную погоду он виден с расстояния более 30 км. История Первое упоминание о замке относится к 860 году, когда он назывался Асторвица. Это наименование имеет словенское происхождение — Островица и восходит ко времени славянского княжества Карантания, ядро которого находилось на территории современной Каринтии. В 1209 году Бернард Спанхейм, герцог Каринтии, передал роду Остервиц наследственную должность виночерпия герцогского двора. В XV веке последний представитель семьи Остервиц был пленён во время турецкого набега на Каринтию и скончался в плену, не оставив наследников. В результате замок перешёл во владение герцога Каринтии и императора Священной Римской империи Фридриха III. В начале XVI века император Фердинанд I передал Хохостервиц наместнику Каринтии Кристоферу Кевенхюллеру. В 1571 году наследник последнего приобрёл и цитадель замка. Он сильно укрепил замок с целью отражения турецких вторжений, построил арсенал и четырнадцать ворот. В результате его работы фортификационные сооружения замка превзошли большинство современных аналогов. После XVI века каких-либо значительных усовершенствований в архитектуру Хохостервица не вносилось. Замок до настоящего времени остаётся в собственности рода Кевенхюллеров. Современность С XVI века в Хохостервитц не было внесено никаких серьезных изменений. Он также остался во владении семьи Кевенхюллер по праву первоначального строителя Георга Кевенхюллера. Мраморная доска 1576 года во дворе замка подтверждает это право. Некоторые части замка открыты для посещения в период с апреля до конца октября. Туристам разрешается пройти длинный путь 620 метров через 14 ворот до замка. У каждых ворот есть схема защитного механизма, используемого для закрытия этих ворот. В комнатах замка хранится коллекция доисторических артефактов, картин, оружия и доспехов, в том числе один набор доспехов высотой 2,4 метра, который когда-то носил Бургхауптманн Шенк. До замка Хохостервиц можно добраться на машине или пешком от железнодорожного вокзала Лаунсдорф-Хохостервиц, куда можно добраться от близлежащего Клагенфурта. Миниатюру замка Хохостервитц в масштабе 1:50 можно увидеть в Минимундусе, популярной туристической достопримечательности в Клагенфурте, примерно в 20 км от замка. Галерея Примечания Ссылки Официальный сайт История и архитектура замка Хохостервиц на проекте www.allcastles.ru
Borgen Hochosterwitz

Borgen Hochosterwitz är en senmedeltida fästning i den österrikiska kommunen Sankt Georgen am Längsee ca 8 km öster om staden Sankt Veit an der Glan. Borgen ligger på en 175 m hög dolomitklippa. Dolomitklippan och dess omgivning var bebodd redan under bronstiden. Troligtvis fanns det en fornborg på berget. Osterwitz (Astarwizza – vasst berg) omnämndes för första gången år 860. När den första fästningen byggdes är inte känt, men år 1200 omnämndes borgen för första gången. Då ägdes Osterwitz av Kärntens hertigar, huset Spanheim, som gav borgen till sina sysslingar Hermann och Ulrich i förläning. Ätten av Osterwitz ägde borgen fram till 1478 när de var tvungna att avstå borgen till den habsburgska kejsaren Fredrik III. Habsburgarna överlät först slottet som pant till Christoph Khevenhüller 1541 och sålde det slutligen till Georg Khevenhüller 1571. Christoph Khevenhüller började med utbyggnaden av borgen men det var Georg Khevenhüller som uppförde den vidsträckta anläggningen enligt alla dåtida befästningskonstens krav. Upp till högborgen leder en 620 meter lång väg i serpentiner genom 14 portar som alla skiljer sig från varandra med avseende på försvarsanläggningen. I högborgen med sina pelargångar finns kapell, kyrka, vapenkammare m m. Borgen som fortfarande är i släkten Khevenhüllers ägo kan besiktigas. Guidningar görs från april till oktober.