Mavzolej cesarja Ferdinanda II.

Mavzolej cesarja Ferdinanda II. v Gradcu so začeli graditi leta 1614 pod pokroviteljstvom nadvojvode Ferdinanda II. Habsburškega, ki je kasneje postal sveti rimski cesar. Namenjen je bil dinastičnemu pokopališču in simboličnemu spomeniku, povezanemu s katoliško protireformacijo v Notranji Avstriji. Med vladavino Ferdinanda II. je Habsburška monarhija izvajala politiko, ki je okrepila katoliški vpliv po teritorialnem in verskem napredku protestantizma v regiji. V tem kontekstu je bil mavzolej zasnovan kot družinska kripta in predstavitev verske in dinastične oblasti. Glede na znanstvene raziskave se je Ferdinand II. leta 1614 odločil, da v Gradcu ustanovi pokopališče, ki bi odražalo tako cerkveni kot dinastični pomen. Načrtovanje in gradnjo je zaupal svojemu italijanskemu dvornemu umetniku Giovanniju Pietru de Pomisu. Projekt je vključeval več desetletij arhitektov in kiparjev ter dovršeno baročno dekoracijo. Dokončano strukturo so znanstveniki opisali kot »zmagoslavni spomenik katolicizma« in »simbol protireformacije« v Notranji Avstriji, kar odraža njen zgodovinski in verski pomen v tistem obdobju. Zasnova in gradnja Kompleks sestavljata dve povezani strukturi, Katharinenkirche (cerkev sv. Katarine) in sosednja ovalna grobna kapela. Celotno zasnovo je razvil Giovanni Pietro de Pomis (1569–1633), slikar in arhitekt, rojen v Lombardiji. Cerkev ima tloris latinskega križa, južni del pa je ovalna kapela v centralnem tlorisu, oblika, ki je tradicionalno povezana s simboliko vstajenja. Gradnja se je začela leta 1614 na mestu nekdanje pokopališke kapele, posvečene sv. Katarini. Napredek je bil občasen, potem ko je Ferdinand leta 1619 postal sveti rimski cesar in se preselil na Dunaj, se je tempo gradnje upočasnil. Okoli leta 1619–1620 je Giovanni Pietro de Pomis spremenil zasnovo fasade, odstranil večino prvotne štukature in dodal dva segmentna zatrepa. Do leta 1622 so bila dela na strehi v teku, sredi 1630-ih let pa je Pietro Valnegro, ki je nasledil De Pomisa, dokončal kupole in visok stolp. Večja zunanja gradnja je bila večinoma končana do leta 1637. Ko je Ferdinand leta 1637 umrl, je grobna kapela ostala le delno dokončana in pokopan je bil v grobnici, ki še ni bila v celoti zaprta. Notranja dekoracija je bila dodana pozneje, med vladavino Ferdinandovega vnuka, cesarja Leopolda I. Leta 1687 je Leopold naročil mlademu v Gradcu rojenemu arhitektu Johannu Bernhardu Fischerju von Erlachu, da zasnuje baročno notranjost cerkve in mavzolejske kapele. Kripta je bila do leta 1696 dokončana s freskami in štukaturami, razkošna kiparska skupina, znana kot Sveti grob, pa je bila dodana v letih 1768–1769. Arhitekturni slog Zasnova združuje elemente poznega renesančnega manierizma in zgodnje baročne arhitekture. Fasade kažejo značilnosti manierističnega sloga, vključno s plastovitimi zatrepi, rustikalnimi stebri in alegoričnimi skulpturami, razporejenimi v omejenem urbanem okolju. Ena sodobna študija ga opisuje kot »največji in najbolj impresiven habsburški mavzolej« in ugotavlja, da je bil »zgrajen v manierističnem slogu«, ki premosti renesančno in baročno obdobje. Arhitekt se je neposredno navdihnil pri italijanskih modelih, na primer vhodna fasada spominja na jezuitsko matično cerkev Il Gesù v Rimu, z visokim trikotnim pedimentom, ki ga uokvirjajo segmentni pedimenti. Pogrebna kapela ima ovalno kupolo, ki je bila prva te vrste, zgrajena zunaj Italije. Celoten učinek zaznamuje močna masa z dramatičnimi baročnimi poudarki. Horizontalne fasade krasijo pilastri in kiparski detajli, medtem ko visoke kupole in luči, na vrhu katerih so cesarski orel, križ in žezlo, simbolizirajo habsburško moč. Fasada prizidane cerkve sv. Katarine podobno združuje renesančne in baročne motive, značilne za Avstrijo 17. stoletja. Zunanje značilnosti Zunanjost kompleksa prikazuje habsburško simboliko na vsaki strešni liniji. Zahodna fasada cerkve sv. Katarine ima peščenjakov kip sv. Katarine Aleksandrijske, zavetnice jezuitske univerze, v naravni velikosti, obdano z angeli. Poslikane bakrene plošče na fasadi ponazarjajo njeno življenje. Ti elementi, skupaj s figurama svetnikov Porfirija in Favstine, poudarjajo katoliško in jezuitsko povezanost stavbe ter njeno povezavo s protireformacijo. Nad cerkvijo in mavzolejem sta dve turkizni kupoli, vsaka okrašena z dinastičnimi simboli, cerkvena kupola ima križ, mavzolejna kupola prikazuje cesarske orle, ki drži kroglo in meč, visoki stolp pa je okronan z žezlom (ki je bilo kasneje zamenjano). Fasada mavzolejne kapele ima monumentalni dvojni obokani portal z dvema slavolokoma, ki sta postavljena drug na drugega, in simbolizirata katoliško zmago. Kipi na strehi, ki jih pripisujejo Sebastianu Erlacherju, dopolnjujejo obris mesta. Cerkev in kapela sta povezani v kompaktni konfiguraciji. Sprva je bila lokacija ožja, jugozahodno stopnišče pa je bilo dodano kasneje, da bi zagotovili jasnejši pogled na fasade. Zunanjost združuje florentinske (italijanske) elemente z izrazito habsburško ikonografijo, zaradi česar je mavzolej ena najprepoznavnejših baročnih znamenitosti Gradca. Notranjost in kripta Notranja dekoracija je v visokem baročnem slogu in je bila večinoma dokončana konec 17. stoletja pod cesarjem Leopoldom I. in Johannom Bernhardom Fischerjem von Erlachom. V cerkvi sv. Katarine (severni del) je Fischer zasnoval dovršene štukaturne oltarje in okrasne detajle za apsido in obok. Štukaterji Joseph Antonio Serenio, Girolamo Rossi in Antonio Quadrio (1688–89) so na obokih ustvarili zapletene bele reliefne slike, freskant Franz Steinpichler pa je upodobil apoteozo Habsburžanov, vključno s podobo cesarja Leopolda I. kot zmagovalca nad Turki v bitki pri Dunaju leta 1683. Marx Schokotnigg je med letoma 1697 in 1701 izrezljal angelske kipe za oltarje, Antonio Bellucci pa je leta 1699 naslikal glavni oltarni palec, ki prikazuje Brezmadežno spočetje. V grobni kapeli (ovalnem mavzoleju) je Johann Bernhard Fischer von Erlach okoli leta 1687 zasnoval notranjost. Njegov prvotni načrt za eno samo veliko fresko je bil revidiran in namesto tega je Matthias Echter leta 1689 naslikal sedemnajst ločenih lunet in prizorov v oboku, ki ponazarjajo vrline cesarja Ferdinanda II. in biblijske teme, povezane z vstajenjem. Fischer je te prizore razporedil znotraj dovršenih štukatur Josepha Antonia Serenija in figur puttov Marxa Schokotnigga (1695–1696), ki predstavljajo vrline vere, upanja, ljubezni in pravičnosti. Svetišče Sveti grob, ki ga je v letih 1768–1769 ustvaril Veit Königer, je pomembna značilnost kapele. Sestavljen je iz tableauja v naravni velikosti, ki prikazuje Kristusov grob in žalujoče figure, bogato pozlačene, z okroglo odprtino, ki razkriva sarkofag iz rdečega marmorja spodaj. Pod svetiščem je kripta, dostopna po stopnicah pod kapelo. Mavčni strop kripte, ki datira iz okoli leta 1640 in je bil obnovljen leta 1694, je bogato okrašen in vsebuje grbe in pogrebne simbole, ki predstavljajo kraljestvo Ferdinanda II. V središču kripte je dvojni sarkofag iz rdečega marmorja, ki izvira iz samostana Grazer Klarissen, s polnimi podobami nadvojvode Karla II. (Ferdinandovega očeta) in njegove žene Marije Ane. Vendar je v sarkofagu dejansko pokopana le nadvojvodinja Marija Ana. Dejanski grobnici Ferdinanda II. in njegove žene Eleonore sta vgrajeni v stene kripte. Vsaka krsta je postavljena v nišo in označena s preprosto vgravirano ploščo. Majhna srčna kripta (nemško Herzgrüftl), ki je za glavno kripto, vsebuje balzamirana srca cesarja Ferdinanda II., njegove matere Marije Bavarske, njegove žene Eleonore in drugih članov habsburške družine. Na splošno notranja umetnost in arhitektura odražata verske in dinastične teme, povezane s cesarjem Ferdinandom II., mavzolej pa velja za eno najpomembnejših baročnih del na Štajerskem. Grobovi Po načrtih ustanovitelja mavzolej vsebuje posmrtne ostanke cesarja Ferdinanda II. skupaj z več drugimi člani habsburške družine. Ferdinand je bil pokopan leta 1637 v trezorju ovalne kapele, njegovo grobno mesto pa je označeno s preprosto imensko ploščico. Njegova prva žena, nadvojvodinja Marija Ana Bavarska, ki je umrla leta 1616, je prav tako pokopana v mavzoleju in jo obeležuje napis. Rdeči marmorni sarkofag v kripti vsebuje posmrtne ostanke Ferdinandove matere, prav tako nadvojvodinje Marije Ana Bavarske, ki je umrla leta 1608, sarkofag spremlja podoba njenega moža Karla II., čigar telo je pokopano v Seckauu. Krste Ferdinanda II. in njegove druge žene Eleonore Gonzaške (umrla 1686) so postavljene v stenske niše pod Svetim grobom, njihova identiteta pa je označena le z majhnimi tablicami. V kripti srca so srca Ferdinanda II., njegove matere, žene in drugih nadvojvod. V mavzoleju ni pokopanih nobenih drugih pomembnih osebnosti, zato je to predvsem dinastična grobnica ožje družine Ferdinanda II. Zgodovinski in politični pomen Mavzolej Ferdinanda II. ni bil le grobna kapela, temveč tudi politični spomenik. Njegova ikonografija in napisi so bili namenjeni izražanju habsburške in katoliške nadvlade. Kot ugotavlja neki učenjak, je arhitektura De Pomisa »simbolizirala celotno notranjeavstrijsko obdobje« in služila kot umetniški izraz in »dokumentacija politike«, kar je odražalo neomajno vladavino protireformacije Ferdinanda II. Zasnova stavbe, ki jo krasijo podobe svetnikov in cesarskih orlov, jo postavlja kot »zmagoslavni spomenik katolicizma v Notranji Avstriji in spomenik zmagi nad herezijo«. Mavzolej obeležuje zatiranje protestantizma v habsburških deželah, med katerim je Ferdinand II. zapiral cerkve, sežigal heretične knjige in izganjal disidente, hkrati pa slavi obnovitev katoliškega reda. V urbanem kontekstu Gradca mavzolej skupaj s stolnico in trdnjavo tvori del mestne »Stadtkrone« ali mestne krone. Mavzolej prispeva k enemu najbolj slikovitih pogledov na Gradec, z zelenimi kupolami cerkve in mavzoleja ob katedrali, ki dominirajo nad mestno krajino. To odraža italijanski vpliv, ki ga je spodbujal cesar. Mavzolej je del zgodovinskega središča Gradca, ki je na Unescovem seznamu svetovne dediščine, leta 1999 pa je bil vpisan na seznam svetovne dediščine in je bil prepoznan kot »zgleden model srednjeevropskega urbanega ansambla«, ki ga je oblikovalo habsburško pokroviteljstvo. Ostaja pomemben opomnik na habsburške ambicije in vero iz začetka 17. stoletja. Restavriranje in konserviranje Skozi stoletja je struktura potrebovala občasna popravila. Med letoma 2002 in 2003 sta bila mavzolej in njegova cerkev deležna celovite obnove. Obsežna dela na zunanjosti so stabilizirala krušljiv peščenjak in štukature, bakreni križi in krone pa so bili ponovno pozlačeni. Čeprav so bili deli spodnjih streh zamenjani, so bile originalne kupole skrbno ohranjene. V notranjosti so konservatorska prizadevanja odpravila škodo zaradi vode in saj z razkritjem in čiščenjem originalnih fresk in štukature, pri čemer so bile odstranjene nekatere prejšnje restavratorske plasti. Nameščen je bil ogrevalni sistem, ki omogoča celoletno uporabo kompleksa, čeprav je to spremenilo akustiko in osvetlitev, saj so bile dodane električne luči. Ti posegi so zagotovili, da je mavzolej ohranil svoj videz, ki zelo spominja na zasnovo iz 17. stoletja. Prejšnja restavratorska prizadevanja so bila pogosto delna, medtem ko je projekt iz let 2002–2003 sistematično obravnaval vse dele stavbe. Trenutno stanje Mavzolej Ferdinanda II. je aktivni spomenik kulturne dediščine in turistična atrakcija. Vzdržuje ga Škofijski muzej Gradec in je odprt vsak dan, običajno od 9.00 do 17.00 poleti, čeprav je ob ponedeljkih zaprt. Mavzolej je pomembna značilnost na seznamu 10 najboljših znamenitosti Gradca in privablja obiskovalce s svojimi značilnimi florentinskimi kupolami ob katedrali. Kot del zgodovinskega središča Gradca, ki je na Unescovem seznamu svetovne dediščine, je mavzolej zakonsko zaščiten in odprt za javno interpretacijo. Vodeni ogledi, pogosto v kombinaciji z obiski katedrale, pojasnjujejo njeno edinstveno manieristično baročno arhitekturo in habsburško dediščino. Mavzolej Ferdinanda II. je tako v znanstveni kot mestni identiteti prepoznan kot mojstrovina avstrijske baročne pogrebne arhitekture in simbol habsburške preteklosti Gradca. Sklici Zunanje povezave Dompfarre Graz: Das Mausoleum Kaiser Ferdinand II.