NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Konzerthaus de Vienne

Le Konzerthaus de Vienne (en allemand : Wiener Konzerthaus) est une salle de musique autrichienne inaugurée en 1913 Historique Le Konzerthaus a été construit entre 1911 et 1913 sur les plans des architectes Ferdinand Fellner et Hermann Helmer avec la collaboration de Ludwig Baumann. Dès sa création il accueille un orgue du facteur Rieger Orgelbau. La salle est inaugurée le 19 octobre 1913 par Richard Strauss. Le Konzerthaus a été totalement rénové entre 1997 et 2000. Salles et programmations Le Konzerthaus possède quatre salles : La Grande salle (Großer Saal) de 1 840 places La salle Mozart (Mozartsaal) de 704 places. La salle Schubert (Schubertsaal) de 336 places. La salle Berio (Beriosaal) construite lors des dernières rénovations pouvant accueillir 400 personnes. Directeurs musicaux Hugo Botstiber (1913–1937) Armin Caspar Hochstetter (1938–1945) Friedrich Reidinger (1940–1945) Egon Seefehlner (1946–1961) Peter Weiser (1961–1977) Hans Landesmann (1978–1984) Alexander Pereira (1984–1991) Karsten Witt (1991–1996) Christoph Lieben-Seutter (1996–2007) Bernhard Kerres (depuis 2007) Notes et références Liens externes Site officiel du Konzerthaus Portail de la musique classique Portail de Vienne
Wiener Konzerthaus

La Konzerthaus di Vienna (in tedesco: Wiener Konzerthaus) è una sala da concerto inaugurata nel 1913. Essa è ubicata nel terzo distretto, al confine con il primo distretto della capitale austriaca. Sin dalla sua fondazione ha sempre cercato di enfatizzare la tradizione e l'innovazione degli stili musicali. La prima idea di una "casa della musica" nacque nel 1890. L'idea di un nuovo edificio polifunzionale era quella di realizzare qualcosa di più allettante per un pubblico più ampio rispetto a quello del tradizionale Musikverein. Oltre alla sala da concerto, i primi disegni di Ludwig Baumann per l'Olympion, prevedevano una zona per il pattinaggio sul ghiaccio e un club per gli appassionati della bicicletta. In uno spazio a cielo aperto collegato, 40.000 spettatori sarebbero stati in grado di partecipare ad eventi di genere diverso. I disegni non vennero però accettati. Tuttavia, oggi una pista di pattinaggio si trova proprio accanto al palazzo. La Konzerthaus venne costruita fra il 1911 ed il 1913 su disegno degli architetti Ferdinand Fellner e Hermann Helmer (Studio Fellner & Helmer) e realizzata assieme a Ludwig Baumann. Caratteristiche L'edificio misura circa 70x40 metri ed aveva in origine tre sale, nelle quali potevano essere eseguiti concerti in simultanea a seguito dell'isolamento acustico delle pareti. Il palazzo originario in stile Art Nouveau, è stato poi ristrutturato diverse volte ma poi ricostruito, secondo il progetto originario negli anni 1970. Vi venne installato un organo a canne dalla Rieger nel 1913. Fra il 1997 ed il 2000 la sala è stata completamente rifatta. Großer Saal, dotata di 1.840 posti Mozartsaal, con 704 posti Schubertsaal, dotata di 336 posti Berio Saal, realizzata nel corso dell'ultima ristrutturazione, può ospitare 400 spettatori. Programmi La Konzerthaus ospita l'Orchestra Sinfonica di Vienna, la Wiener Kammerorchester, la Wiener Singakademie ed il Klangforum Wien, come complessi residenti. Vi eseguono concerti anche i Wiener Philharmoniker ed altri complessi orchestrali. La Wiener Konzerthausgesellschaft produce poi diversi Festival nel corso dell'anno. Early Music Festival Resonanzen in gennaio. Spring Festival Wiener Frühlingsfestival. Internationale Musikfest in maggio e giugno. Wien Modern in autunno. Direttori Egon Seefehlner (1946-1961) Peter Weiser (1961-1977) Hans Landesmann (1978-1984) Alexander Pereira (1984-1991) Karsten Witt (1991-1996) Christoph Lieben-Seutter (1996-2007) Bernhard Kerres (2007-) Bibliografia Barta, Erwin, Das Wiener Konzerthaus zwischen 1945 und 1961. Eine vereinsgeschichtliche und musikwirtschaftliche Studie. Schneider, Tutzing 2001 ISBN 3-7952-1037-2 Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Wiener Konzerthaus Collegamenti esterni Wiener Konzerthaus, su konzerthaus.at. Wien Modern Festival, su wienmodern.at.
Wiener Konzerthaus

Het Wiener Konzerthaus is een concertgebouw in Wenen. In residentie spelen er de Wiener Symphoniker, het Wiener Kammer Orchester, de Wiener Singakademie en Klangforum Wien. Het gebouw uit 1913 van de architecten Büro Fellner & Helmer ligt in het gemeentedistrict III. Landstraße, aan de rand van de Innere Stadt, tussen de Schwarzenbergplatz en het Weens stadspark. Het ligt op zo'n 200 meter ten oosten van de Wiener Musikverein. Het bouwwerk werd op 19 oktober 1913 in aanwezigheid van keizer Frans Jozef I van Oostenrijk ingehuldigd. Het motto van de zaal werd: "Eine Stätte für die Pflege edler Musik, ein Sammelpunkt künstlerischer Bestrebungen, ein Haus für die Musik und ein Haus für Wien." Dirigent Ferdinand Löwe dirigeerde bij de inauguratie het orkest van de Wiener Symphoniker. Op het programma iets nieuws en iets klassieks, op. 61, een prelude van Richard Strauss die die avond in wereldpremière werd gebracht, en de Negende Symfonie in d mineur, Op. 125 van Ludwig van Beethoven. Afmetingen
Концертхаус (Вена)

Концертхаус (нем. Konzerthaus) — центр классической музыки в Вене, столице Австрии. Открыт в 1913 году. Это одна из самых известных действующих концертных площадок классической музыки. В Концертхаусе базируется Венский симфонический оркестр — муниципальный оркестр Вены, с которым работали такие выдающиеся дирижёры, как Жорж Претр, Геннадий Рождественский, Вольфганг Заваллиш и Карло Мария Джулини. В 1997—2005 годах его возглавлял российский дирижёр Владимир Федосеев. Здесь проходит около 750 мероприятий в сезон, которые посещает примерно 600 тысяч слушателей. Наряду с романтической и барочной музыкой здесь исполняются джаз и рок. Концертные залы На площади 70 х 40 метров исходно располагались три зала, концерты в которых можно проводить одновременно благодаря звукоизоляции. Großer Saal (Большой зал) — 1,840 мест. Mozartsaal (Зал Моцарта) — 704 мест. Schubertsaal (Зал Шуберта) — 336 мест. Neuer Saal (Новый зал) — добавлен с 2001 года. История Идея концертного центра для разнообразной (не только академической, как в Венском музыкальном обществе) музыки в Вене возникла в 1890 году. Первоначальные проекты включали, в том числе, конькобежный каток, велоклуб и стадион на 40 000 зрителей. Хотя этот проект был отвергнут, в настоящее время Венский Концертхаус действительно размещается вплотную с крытым катком. Венский Концертхаус с тремя концертными залами строился с 1911 по 1913 годы. Архитектура, акустика и устройство здания, рассчитанного на четырёхтысячную аудиторию, соответствовали высочайшим стандартам своего времени. Открытие зала состоялось в октябре 1913 года, накануне I мировой войны. На открытии звучала Девятая симфония Бетховена с призывом «Обнимитесь, миллионы!», а за пультом стоял Рихард Штраус, написавший к случаю «Праздничную прелюдию». В межвоенный период зал был центром европейской музыкальной жизни — множество сочинений впервые исполнялось именно здесь. После Второй мировой войны Концертхаус играл важнейшую роль в культурном возрождении Австрии, став основной площадкой для исполнения и пропаганды Новой музыки. Просуществовав почти столетие, здание подверглось реконструкции, занявшей три года. Первоначальное здание стиля модерн неоднократно меняло облик из-за ремонта и реконструкций, но в 1970-х годах была проведена реконструкция первоначального облика по чертежам архитекторов-создателей. С 1997 по 2000 год здание прошло полную реконструкцию. К трем залам был пристроен четвёртый, оборудованный по последнему слову техники и ориентированный в первую очередь на современную музыку. В 2001 году венский Концертхаус открылся вновь. В 2013 году Концертхаус послужил местом для проведения финала национального отбора на конкурс «Евровидение»-2013. Директора Egon Seefehlner (1946—1961) Peter Weiser (1961—1977) Hans Landesmann (1978—1984) Alexander Pereira (1984—1991) Karsten Witt (1991—1996) Christoph Lieben-Seutter (1996—2007) Bernhard Kerres (2007-) Примечания Литература Barta, Erwin, Das Wiener Konzerthaus zwischen 1945 und 1961. Eine vereinsgeschichtliche und musikwirtschaftliche Studie. Tutzing: Schneider, 2001. ISBN 3-7952-1037-2 Ссылки Официальный сайт Wien Modern Festival
Бечки концертни дом

Бечки концертни дом (нем. Wiener Konzerthaus) је дворана у којој се изводе концерти класичне музике, смештена у 3. округу (Ландштрасе) у Бечу. Историја Идеја за изградњу Бечког концертног дома јавила се 1890. из потребе за мултифункционалном зградом која би била доступнија широј јавности од традиционалног Музикферајна (нем. Musikverein). Архитекте Фердинанд Фелнер (нем. Ferdinand Fellner) и Херман Хелмер (нем. Hermann Helmer) пројектовали су зграду која ја изграђена између 1911. и 1913. у сарадњи са Лудвигом Бауманом (нем. Ludwig Baumann). Свечано отварање уприличено је 19. октобра 1913. уз присуство цара Франца Јозефа I, где је Рихард Штраус (нем. Richard Strauss) дириговао својим новокомпонованим делом Свечани прелудијум (нем. Festliches Präludium op. 61), након чега је изведена Бетовенова Девета симфонија. Током међуратног периода, Бечки концертни дом је био центар европског музичког живота, поставши место бројних премијера. Након Другог светског рата, дворана је одиграла кључну улогу у културној обнови Аустрије, посебно кроз промоцију „Нове музике”. Концертне дворане Објекат садржи четири главне концертне дворане, које су акустички изоловане тако да се наступи могу одвијати симултано: Велика дворана (нем. Großer Saal): Капацитета 1.840 места; Моцартова дворана (нем. Mozartsaal): Има 704 места и користи се за камерну музику и рецитале; Шубертова дворана (нем. Schubertsaal): Најмања сала са 336 места; Берио дворана (нем. Berio-Saal): Модерна сала додата током реконструкције 1998–2001, капацитета око 400 места, названа по композитору Лучану Берију. Програм и ансамбли Концертхаус је матична сцена за неколико значајних ансамбала: Бечки симфонијски оркестар (нем. Wiener Symphoniker); Бечки камерни оркестар (нем. Wiener Kammerorchester); Клангфорум Беч (нем. Klangforum Wien); Бечка певачка академија (нем. Wiener Singakademie). Поред редовне сезоне, установа организује фестивале као што су Resonanzen (класична музика) и Wien Modern (савремена музика). Галерија Референце Литература Спољашње везе Званични сајт Бечког Концертхауса Фестивал Wien Modern Фестивал Resonazen
Massif de Kőszeg

Le massif de Kőszeg (en hongrois : Kőszegi-hegység ; en allemand : Günser Gebirge) est un massif collinéen situé autour de Kőszeg dans l'Alpokalja. Leur point culminant est l'Írott-kő (884 m). Liens externes Portail de la montagne Portail des Alpes Portail de la Hongrie Portail de l'Autriche
Monti Kőszeg

I Monti Kőszeg (in ungherese Kőszegi-hegység; in tedesco Günser Gebirge) sono una catena montuosa che si trova nella regione dell'Alpokalja, a cavallo fra l'Austria e l'Ungheria. La cima più alta è il monte Írott-kő (tedesco: Geschriebenstein), letteralmente pietra scritta, che ha una altezza di 883 m. s.l.m. Geografia Oltre al monte Írott-kő, che si trova sul confine fra Austria e Ungheria, le più alte cime sono: Monte Tábor (645 m) e Monte Kend (728 m) sul lato ungherese, Monte Szarvaskő (862 m) e Monte Óház-tető (607 m) sul lato austriaco. Le montagne geologicamente sono composte da rocce cristalline e vengono considerate parte delle Alpi Orientali. Il territorio dei Kőszeg è fittamente ricoperto di foreste. Nelle parti più a sud e più basse si trovano principalmente foreste di quercia, mentre le parti più alte delle montagne sono dominate dai faggi. La fauna della zona ricorda la prossimità delle Alpi. Sono presenti parecchie specie di insetti con importanti specie rare, quali ad esempio il lepidottero della tigre (Pericallia matbronula) e la specie della libellula Ophiogomphus cecilia, nonché alcune importanti specie di scarabei di terra. Molto ricca risulta essere la fauna avicola, con parecchie specie tipiche di montagna: il fiorrancino, la cincia dal ciuffo, la cincia mora, il ciuffolotto. Inoltre, si segnalano la cicogna nera, il lodolaio ed il falco pecchiaiolo, che nidificano in zona. Il gallo cedrone, caratteristico dei Kőszeg, è scomparso, mentre si trova ancora il francolino di monte; la colombella è relativamente comune. Le città e paesi del territorio sono: Ungheria: Kőszeg; Velem; Cák; Austria: Liebing; Rattersdorf Hammerteich Lockenhaus Rechnitz Turismo La zona dei Monti Kőszeg, ed in particolare la zona pedemontana, era abitata fino dall'età del Bronzo. Su un lato della montagna di Szent Vid, nella zona di Velem, sono stai rinvenuti antichi resti di posti di sepoltura dall'età del Bronzo, fornaci, miniere, tracce di antica città. Sono stati inoltre ritrovati resti di un antico acquedotto Romano che riforniva di acqua potabile l'antica Sabaria (attuale Szombathely). Sul territorio dei Monti Kőszeg si trova un parco naturale che si estende sia in territorio austriaco che in territorio ungherese. I Monti Kőszeg si trovano sul percorso del Sentiero Europeo E4. Il monte Írott-kő è inoltre il punto di partenza del più noto sentiero escursionistico ungherese, conosciuto con il nome di Blu tour dell'Ungheria. Note Voci correlate Geografia dell'Ungheria Rete sentieristica europea Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Monti Kőszeg Collegamenti esterni Area protetta dei monti Kőszeg, su foek.hu. Sito ungherese Parco naturale Írottkő, su naturpark.hu. Sito austriaco Parco naturale Geschriebenstein, su naturpark-geschriebenstein.at.
Wzgórza Kőszeg

Wzgórza Kőszeg (t. Alpy Węgierskie; węg. Kőszegi-hegység, niem. Günser Gebirge, Rechnitzer Schiefergebirge) – niewielkie pasmo gór średnich na granicy zachodnich Węgier (Komitat Vas) i wschodniej Austrii (Burgenland). Jedno ze skrajnych wschodnich pasm górskich łańcucha Alp. Pasmo zajmuje powierzchnię około 15 na 20 km w trójkącie między miastami Oberwart, Oberpullendorf i Kőszeg. Około 80% gór leży w Austrii. Na zachodzie przechodzi w pogórze Bucklige Welt, na wschodzie opada w Małą Nizinę Węgierską. Mimo izolowanego położenia pod względem geologicznym stanowi przedłużenie Alp Centralnych. Najwyższe szczyty – graniczny Írott-kő (Geschriebenstein), 884 m n.p.m. i Großer Hirschenstein, 862 m n.p.m. (z przekaźnikiem radiowym). Trzon całych tzw. Alp Węgierskich tworzą paleozoiczne skały krystaliczne, częściowo silnie zmetamorfizowane, głównie gnejsy i łupki mikowe. W znacznej części pokrywają je grube warstwy osadów trzeciorzędowych. Kształty tych niewysokich gór są łagodne, szczyty zaokrąglone. Nigdzie nie ma partii skalnych, nie występują gołoborza. Podnóża wzgórz pokrywają łąki kośne. Na południowych zboczach między wsiami Rechnitz i Stadtschlaining znajdują się sady i winnice oraz plantacje kasztanów jadalnych. Wyżej Wzgórza Kőszeg są niemal w całości zalesione. Oprócz wspomnianych kasztanów jadalnych, występujących tu również dziko, rosną tu również dęby i brzozy. Najwyższe partie porastają lasy iglaste. Przypisy
Günser Gebirge

Günser Gebirge är en bergskedja i Österrike. Den ligger i den östra delen av landet, 100 km söder om huvudstaden Wien. Günser Gebirge sträcker sig 18,7 km i öst-västlig riktning. Den högsta toppen är Geschriebenstein, 884 meter över havet. Topografiskt ingår följande toppar i Günser Gebirge: Geschriebenstein Grosse Plischa Hirschenstein Kleine Plischa I omgivningarna runt Günser Gebirge växer i huvudsak blandskog. Runt Günser Gebirge är det ganska tätbefolkat, med 60 invånare per kvadratkilometer. Kommentarer Källor
St. Marx Cemetery

St. Marx Cemetery (Sankt Marxer Friedhof) is a cemetery in the Landstraße district of Vienna, used from 1784 until 1874. It contains the unmarked grave of the composer Wolfgang Amadeus Mozart. History The cemetery was named after a nearby almshouse whose chapel had been consecrated to St Mark. It opened in 1784 following a decree by Emperor Joseph II that forbade further burials in cemeteries within the outer walls of the city of Vienna. He also ordered that bodies should be buried in unmarked graves, without coffins or embalming. This regulation however never came into effect in Vienna, because the government of the city denied its approval because the populace did not want to be reminded of the mass graves of plague times. There were no mass graves in late 18th-century Vienna. Thus the common assumption that Mozart's grave was unmarked because he was too poor is false. His burial in 1791 after a funeral in the Stephansdom simply followed the regulations of the day. Notable interments It includes the graves of: Ivan Franjo Jukić Johann Georg Albrechtsberger Elias Parish Alvars Josepha Barbara Auernhammer Count Philipp von Cobenzl Anton Diabelli Baron Ernst von Feuchtersleben Johann Baptist Gänsbacher Anna Gottlieb Josef Madersperger Louis Montoyer Wolfgang Amadeus Mozart Franz Pfeiffer Josef Strauss Franz Xaver Süssmayr (unmarked) Alexander Ypsilantis Mozart The most famous person to be buried in the St. Marx Cemetery is Wolfgang Amadeus Mozart. Later attempts to locate his grave all failed, including a search by his widow, 17 years after Mozart's death, and by Vincent Novello in 1829. In 1855 a gravestone was erected at what was presumed to be the correct spot. Later the stone was transferred to a group of famous musicians' graves at Zentralfriedhof. At St. Marx Cemetery, a worker replaced the gravestone with a memorial tablet, which was again expanded by several contributors. The memorial known today was refurbished by Viennese sculptor Florian Josephu-Drouot in 1950. After closing Over the years, the rest of the cemetery decayed. In the 20th century it was restored, put under historic preservation status, and opened to the public in 1937. See also List of burial places of classical musicians References External links Der Wiener Friedhof von St. Marx The St. Marx Cemetery is being restored (in German) How to get there (Vienna government site in German) Mozart‘s grave https://www.youtube.com/watch?v=j2nNvx1ZPNI
Cementerio de San Marx

El cementerio de San Marx (en alemán: Sankt Marxer Friedhof) es un cementerio en el distrito de Landstraße en Viena, usado desde 1784 a 1874. Es conocido por ser el lugar donde fue enterrado Wolfgang Amadeus Mozart.​ Historia El cementerio lleva el nombre de una casa de beneficencia cercana cuya capilla había sido consagrada a San Marcos. Se inauguró en 1784 tras un decreto del emperador José II, quien prohibió más entierros en cementerios dentro de los muros exteriores de la ciudad de Viena. También ordenó que los cuerpos fueran enterrados en tumbas anónimas, sin ataúdes ni embalsamamiento. Sin embargo, esta regulación nunca entró en vigor en Viena, porque el gobierno de la ciudad negó su aprobación debido al hecho de que la población no quería recordar las fosas comunes de los tiempos de la peste. No había fosas comunes en la Viena de finales del siglo XVIII.​ Por lo tanto, la suposición común de que la tumba de Mozart no estaba marcada porque era demasiado pobre es falsa. Su entierro en 1791 después de un funeral en la catedral de San Esteban simplemente siguió las reglas de ese entonces. Entierros notables La persona más famosa enterrada en el cementerio de San Marx es Wolfgang Amadeus Mozart. Los intentos posteriores de localizar su tumba fracasaron, incluida una búsqueda realizada por su viuda, 17 años después de la muerte de Mozart, y por Vincent Novello en 1829. En 1855 se erigió una lápida en lo que se suponía que era el lugar correcto. Más tarde, la piedra se transfirió a un grupo de tumbas de músicos famosos en Zentralfriedhof. En el cementerio de San Marx, un trabajador reemplazó la lápida con una lápida conmemorativa, que nuevamente fue ampliada por varios colaboradores. El monumento conocido hoy en día fue restaurado por el escultor vienés Florian Josephu-Drouot en 1950. Otras personas conocidas enterrados allí incluyen: Tras su cierre Con los años, el resto del cementerio se deterioró. En el siglo XX fue restaurado, puesto bajo el estatus de conservación histórica y abierto al público en 1937.[cita requerida] Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Cementerio de San Marx. Restaurando el cementerio de San Marx (en alemán) Friedhof St. Marx (en alemán)
Szent Márk-temető

A Szent Márk-temető (Sankt Marxer Friedhof) egy lezárt biedermeier temető Bécs Landstraße kerületében, amelyet 1784-től 1874-ig használtak. Itt van Wolfgang Amadeus Mozart zeneszerző jeltelen sírja feltételezett helyén épített emlékmű is. Története A temetőt egy közeli szegényházról nevezték el, amelynek kápolnája Szent Márknak volt fölszentelve. 1784-ben nyílt meg II. József császár azon rendeletét követően, amely megtiltotta a további temetkezéseket Bécs külső falain belüli temetőkben. Azt is elrendelte, hogy a holttesteket jelöletlen sírokba temessék el, koporsó vagy balzsamozás nélkül. Ez a szabályozás azonban Bécsben soha nem lépett hatályba, ugyanis a városvezetés megtagadta a jóváhagyását, mivel a lakosság nem akart a pestises idők tömegsírjaira emlékezni. A 18. század végi Bécsben így nem is voltak tömegsírok. Így az a közhiedelem, hogy Mozart sírja azért volt jelöletlen, mert elszegényedve halt meg, hamis. 1791-es temetése a Stephansdom beli felravatalozása után egyszerűen a korabeli előírásokat követte. Nevezetes temetettjei Johann Georg Albrechtsberger zeneszerző Az Elias plébánia alvarjai Josepha Barbara Auernhammer Cobenzl Fülöp gróf Anton Diabelli zeneszerző Ernst von Feuchtersleben báró Anna Gottlieb Josef Madersperger Louis Montoyer Wolfgang Amadeus Mozart Franz Pfeiffer Josef Strauss zeneszerző Franz Xaver Süßmayr zeneszerző (jelöletlen) Alexander Ypsilantis Rózsás Antal szemészprofesszor Mozart A St. Marx temetőben nyugvó leghíresebb személy Wolfgang Amadeus Mozart. A sírjának felkutatására tett későbbi kísérletek mind kudarcot vallottak, beleértve az özvegye általi keresést 17 évvel Mozart halála után, valamint a Vincent Novello általi keresést 1829-ben. 1855-ben egy sírkövet állítottak a feltételezetten megfelelő helyre. Később a követ áthelyezték a híres zenészek sírjainak csoportjába, a Zentralfriedhofban. A Szent Márk-temetőben egy munkás emléktáblával pótolta a sírkövet, amelyet több közreműködő ismét kibővített. A ma ismert emlékművet Florian Josephu-Drouot bécsi szobrász újította fel 1950-ben. Ma a 2005-ös renoválása utáni állapotban látható. Bezárása után Az évek során a temető többi része is lepusztult. A 20. században restaurálták, műemlékvédelem alá helyezték, és 1937-ben pihenőparkként megnyitották a nagyközönség előtt. Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben a St. Marx Cemetery című angol Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként. Források "Der Wiener Friedhof von St. Marx". További információk A Szent Márk-temetőt felújítják (németül) Megközelítése (Bécsi önkormányzati weboldal németül) Mozart sírja https://www.youtube.com/watch?v=j2nNvx1ZPNI