Anglo-Australian Telescope

Anglo-Australian Telescope ( AAT ) är ett 3,9-meters teleskop monterat vid ekvatorn som drivs av Australian Astronomical Observatory och är beläget vid Siding Spring Observatory i Australien, på en höjd av drygt 1 100 m. År 2009 rankades teleskopet som det femte mest effektfulla av världens optiska teleskop. År 2001–2003 ansågs det vara det vetenskapligt mest produktiva optiska teleskopet i 4-metersklassen i världen, baserat på vetenskapliga publikationer som använder data från teleskopet. Teleskopet togs i bruk 1974 i syfte att möjliggöra högkvalitativa observationer av himlen från södra halvklotet. Vid den tiden var de flesta större teleskopen placerade på norra halvklotet, vilket gjorde att den södra himlen observerades dåligt. Det var det största teleskopet på södra halvklotet från 1974 till 1976, sedan en god tvåa efter Víctor Blanco-teleskopet från 1976 till 1998, då det första ESO Very Large Telescope (VLT) öppnades. AAT fick erkännande för att ha stimulerat en återuppgång inom brittisk optisk astronomi. Det byggdes av Storbritannien i samarbete med Australien men har finansierats helt av Australien sedan 2010. Observationstid är tillgänglig för astronomer över hela världen. AAT var ett av de sista stora teleskopen som byggdes med en ekvatorial montering. Nyare stora teleskop har istället antagit den mer kompakta och mekaniskt stabila altazimuth-monteringen. AAT var dock ett av de första teleskopen som var helt datorstyrda och satte nya standarder för noggrannhet i inriktning och spårning. Historik Den brittiske astronomen Richard van der Riet Woolley förespråkade ett stort optiskt teleskop för södra halvklotet år 1959. År 1965 skrev Macfarlane Burnet, ordförande för Australian Academy of Science, till den federala utbildningsministern John Gorton och uppmanade den federala regeringen att stödja ett gemensamt brittisk-australiskt teleskopprojekt. Gorton stödde detta och nominerade Australian National University och CSIRO som Australiens representanter i det gemensamma företaget. Han misslyckades dock i sina försök att övertala NASA att ansluta sig till projektet. Gorton lade fram förslaget för regeringen i april 1967, som godkände projektet och gick med på att bidra med hälften av kapital- och driftskostnaderna. Ett avtal med britterna slutfördes några veckor senare och en gemensam policykommitté började arbeta med byggplanering i augusti 1967. Det dröjde till september 1969 innan planerna skulle slutföras. Avtalet begränsade initialt specifikationen till en teleskopdesign baserad på det amerikanska Kitt Peak-teleskopet tills dess brister blev kända. Både hästskofästet och växelsystemet behövde förbättras. Även om det reviderade växelsystemet var avsevärt dyrare var det betydligt mer exakt, vilket lämpade sig väl för framtida tillämpningar. Spegelämnet tillverkades av Owens-Illinois i Toledo, Ohio. Det transporterades sedan till Newcastle, England, där Sir Howard Grubb, Parsons and Co tog två år på sig att slipa och polera spegelns yta. Mitsubishi Electric byggde fästet som konstruerades i augusti 1973. Första ljuset skedde den 27 april 1974. Teleskopet öppnades officiellt av prins Charles den 16 oktober 1974. Struktur och teleskop Teleskopet är inrymt i en sju våningar hög, cirkulär betongbyggnad med en roterande stålkupol med en diameter på 36 meter. Den konstruerades för att motstå de starka vindar som råder på platsen. Spalten är smal. Kupolen måste röra sig med teleskopet för att undvika hinder. Kupolens topp är 50 meter över marknivå. Teleskoprörets struktur stöds inuti en massiv hästsko med en diameter på 12 meter, som roterar runt polaxeln (parallellt med jordens axel) för att följa himlen. Den totala rörliga massan är 260 ton. Teleskopet har olika fokus för flexibel instrumentering. Ursprungligen fanns det tre toppringar som kunde bytas ut under dagtid med hjälp av kupolkranen. En var för f/3.3-fokus, med korrektionslinser och en hytt för en mänsklig observatör som tog fotografier (användes sällan efter 1980-talet). En annan har en stor sekundärspegel som ger ett f/8 Cassegrain-fokus och en tredje topp har mindre f/15 och f/36 sekundärspeglar. En fjärde topp byggdes på 1990-talet för att ge ett 2-graders synfält vid fast fokus, med 400 optiska fibrer som matar 2dF-instrumentet och dess senare förbättringar AAOmega och HERMES. Instrument och program AAT är utrustad med ett antal instrument, som: Two Degree Field-anläggningen (2dF), en robotstyrd optisk fiberpositioneringsanordning för att erhålla spektroskopi av upp till 400 objekt över ett 2° synfält samtidigt. Ett 2dF- och AAOmega-program kallat OzDES kördes i sex år för att erhålla rödförskjutningar i Dark Energy Survey (DES) observationsfält för tiotusentals galaxer, samt erhålla spektra av supernovor och andra transienter. University College London Échelle Spectrograph (UCLES), en högupplöst optisk spektrograf som har använts för att upptäcka många exoplaneter. IRIS2, en vidvinkelinfraröd kamera och spektrograf. HERMES, en högupplöst spektrograf som ska användas med 2dF-positioneraren, togs i drift 2015. HERMES används huvudsakligen för undersökningen 'Galactic Archaeology with Hermes' (GALAH), som syftar till att rekonstruera historien om vår galax bildande från exakta förekomster av flera element (ca 25 element) hos 1 miljon stjärnor härledda från HERMES-spektra. TAIPAN, en multispektral positioneringsapparat och spektrograf (efterföljare till HERMES och 2dF) som använder stjärnfåglar, små robotar som förflyttar sig till position genom att vibrera, för att positionera optiska fibrer. Referenser Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från engelskspråkiga Wikipedia, Anglo-Australian Telescope, 13 juli 2025. Noter Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Anglo-Australian Telescope.﻿ Officiell webbplats Online catalogue of building project papers (part of the Royal Greenwich Observatory Archives held at Cambridge University Library)