Formula–1 ausztrál nagydíj

A Formula–1 ausztrál nagydíj a Formula–1 egyik nagydíja, melyet 1985 óta rendeznek meg évente. Az első 11 évben Adelaide adott helyszínt a futamoknak, 1996 óta pedig a melbourne-i Albert Parkban rendezik meg a versenyt. A szervezőknek 2037-ig van szerződése a futam megrendezésére, a megegyezés egyik feltétele az volt, hogy ebben az időszakban legalább négy alkalommal az ausztrál nagydíj lesz a szezonnyító verseny. Mielőtt a Formula–1 része lett volna, már nagy hagyománya volt a kontinensen a nagydíjak rendezésének, összesen huszonhárom helyszínen rendeztek 1928-tól kezdődően versenyt. Az adelaide-i versenyek idényzárók voltak, két alkalommal dőlt el rajtuk az egyéni világbajnoki cím: 1986-ban Alain Prost javára a Williams pilótáival szemben, 1994-ben pedig Michael Schumacher javára Damon Hill-lel szemben. A melbourne-i futamok viszont többnyire szezonnyitók, így az utóbbi években a legtöbb pilóta itt futotta első versenyét. Előzmények Ugyan már 1927-ben is rendeztek egy Ausztrál Nagydíj néven futó versenyt a füves Goulburn Racecourse pályán, az igazából sprintfutamok sorozata volt, ezért az első igazi nagydíjat egy évvel később, 1928-ban rendezték a Phillip Island Grand Prix Circuit versenypályán, ami egy százmérföldes futam volt. A versenyt az Austin Motor Company támogatásával induló Arthur Waite nyerte. Ezután még nyolc évig itt rendezték a nagydíjat, amelyen a Bugattik domináltak, sorozatban négy győzelmet is arattak. 1935 után hároméves szünet következett, csak Victor Harborban rendeztek 1936 karácsony másnapján egy futamot. Ausztrál nagydíjat ezután a Mount Panorama Circuit-en, Bathurstben rendeztek 1938-ban. A még nem is egészen elkészült versenypályán rendezett futamot a brit Peter Whitehead nyerte. Ezt Lobethalban követte egy verseny, majd a második világháború miatt nem rendeztek egy ideig több nagydíjat. A háború után nehezen indult be a versenyzés, főleg a harmincas évekből származó technika, a pótalkatrészek és az üzemanyag nehézkes beszerzése miatt. 1947-ben rendeztek újra nagydíjat a Mount Panorama versenypályán, majd egy rotációs rendszert vezettek be az ausztrál államok között az Ausztrál Automobil Szövetség rendezésében. A versenyeket különféle utcai pályákon és ideiglenesen átépített repülőtereken tartották, és ezeken lecsupaszított utcai sportkocsikkal és helyi építésű járművekkel is részt vettek. Csak 1952-ben tért vissza a rendezvény a Mount Panoramára, ahol már megjelentek a Formula–1-es szabályok szerint épített autók (történetesen Doug Whiteford nyerte meg az az évi nagydíjat egy Talbot-Lagóval), de még mindig meglehetősen elterjedtek és erősek voltak a helyben épített kocsik, amelyek a Maybach technikájára épültek. 1953-ban már a melbourne-i Albert Parkban rendeztek futamot, ott, ahol később Formula–1-es versenyeket is rendeztek. 1955-ben a Port Wakefield versenypályán Jack Brabham elsőként nyert farmotoros autóval, a Cooper T40 volánja mögött. 1956-ban a melbourne-i olimpia miatt újra itt rendeztek versenyt, ezért több európai pilóta és csapat is érkezett - a versenyt Stirling Moss nyerte meg a Maseratival. A rendezvény hatására új korszakába lépett az autóversenyzés Ausztráliában. Új sztárpilóták emelkedtek fel, akik egyben mérnökök is voltak, és a saját autójukat építették, mint a már említett Jack Brabham mellett Bruce McLaren. Előbbi, amíg a Formula–1-ben téli szünet volt, Ausztráliában próbálgatta a Cooper-Climax versenyautóit, aminek köszönhetően Ausztráliát és Új-Zélandot is elárasztották a Cooper-versenyautók - amíg Brabham maga nem kezdte el azokat építeni. A Team Lotus versenyautóinak bemutatkozása aztán végleg véget vetett a helyi autókl korszakának. Ekkoriban a Formula–1-ben a motorok hengerűrtartalmát másfél literben maximalizálták, Ausztráliában azonban a 2,5 literes motorok használata sem volt akadály, és amikor 1962 nyarán a BRM csapat a kontinensre látogatott, megszületett a Tasman Series versenysport ötlete. A Formula–1 pilótái akkor is szerettek volna vezetni, amikor náluk éppen nem rendeztek futamokat, a nagyobb teljesítmény pedig csábító volt, ezért a hatvanas évek egyfajta aranykor volt az ausztrál és az új-zélandi motorsport számára. Közvetetten ez vezetett el odáig, hogy 1966-ban a Formula–1-ben is bevezették a 3 literes motorformulát, és hogy a Brabham autói ekkoriban ott is domináltak, mert a Repco V8-as motorjaival szerelve könnyebbek és gyorsabbak voltak, mint a Scuderia Ferrari vagy a brit garázscsapatok - és ez egészen így is maradt a Ford-Cosworth DFV motor bemutatkozásáig. A Tasman Series versenyein a Formula–1 legnagyobb sztárjai mérettették meg magukat, köztük világbajnokok is, mint Jim Clark, John Surtees, Phil Hill, Jackie Stewart, Graham Hill, és Jochen Rindt, és ott voltak a helyi sztárok is: Jack Brabham, Bruce McLaren, Denny Hulme, Chris Amon, Frank Gardner, Frank Matich, Leo Geoghegan és Kevin Bartlett. A hatvanas évek végétől aztán a Formula–1-es csapatoknak egyre kevésbé akaródzott részt venni a Tasman Series futamain, főként azért, mert megnőtt a Formula–1-es futamok száma, és mert a 3 literes motorjaiknak meg kellett építeniük a gyengébb, 2,5 literes változatát. Ez vezetett el oda, hogy 1970-től engedélyezték a Formula–5000 szabályok szerint épített autók indulását. Az 1970-es évek elején ezek az autók terjedtek el széles körben a bajnokságban, de 1976-ban különvált az ausztrál és az új-zélandi versenyzés, az ausztrál nagydíj pedig újra önálló rendezvény lett. Az évtized vége felé a romló gazdasági helyzet és a túraautózás növekvő népszerűsége miatt a Formula–5000-nek lassan leáldozott. 1980-ban aztán Alan Jones javaslatára, aki abban az évben a Williams színeiben Formula–1-es világbajnok lett, a Calder Parkban kezdtek el rendezni futamokat, Grand Prix Formula néven. A versenyeken indulhattak Formula–1-es és Formula–5000-es autók mellett a Formula Atlantic speciális, átépített, Formula Pacific osztályú versenyautói is. Az első versenyt Alan Jones fölényesen megnyerte a Williamsszel, rajta kívül egyetlen autó, Bruno Giacomelli Alfa Romeo 179-ese volt az egyetlen Formula–1-es versenyautó. A következő években a Ralt Formula Pacific autói domináltak, Formula–1-es pilóták vezetésével: Roberto Moreno három, Alain Prost egy versenyt nyert meg. Bob Jane üzletember ekkor egy ideje már próbálkozott azzal, hogy az ausztrál nagydíj a Formula–1-es naptár része legyen, sikertelenül. Se a Calder Park, se a Melbourne melletti Ravenhall nem került be a bajnokságba, igaz, az utóbbit 1982-ben legalább tartalékversenyként számításba vették. A Formula–1-ben Adelaide (1985–1995) 1985-ben aztán végre a sportág részévé vált az ausztrál nagydíj, amelyet Adelaide-ben rendeztek, egy utcai pályán. A futam, amely egészen 1995-ig a szezon utolsó versenye volt, egy technikás, nehéz pálya volt, ahol sok kieső is volt. A versenyzők és a nézők körében is nagy népszerűségnek örvendett. Az első futamon Ayrton Senna indulhatott a pole-ból, a különösen forró időjárási körülmények közepette pedig a mezőny a kétórás limitet is túllépte - igaz, nem sokkal, mert mind a 82 kört megfutották. A versenyt végül Keke Rosberg nyerte a Williamsszel, jókora előnnyel Jacques Laffite és Philippe Streiff Ligier-jei előtt, akik a futam vége előtt, Streiff hibájából összeütköztek, és emiatt a kettős dobogó majdnem meghiúsult. Ez volt Niki Lauda búcsúversenye is, amely nem sikerült dicsőségesre, mert összetörte az autóját. Az ausztrálok versenyzője, Alan Jones is jelen volt a Haas-Lola pilótájaként. Az 1986-os verseny nagy izgalmakat tartogatott, mert a háromesélyes világbajnokság itt dőlt el. Nigel Mansellnek csak a dobogón kellett célbaérnie ahhoz, hogy világbajnok legyen, Alain Prost és Nelson Piquet esetében azonban győzelmi kényszer állt fenn. A versenyt sokáig vezette Keke Rosberg, aki defekt miatt kiesett, így Prost került az élre, de ez még mindig jó lett volna Mansellnek. A következő körben aztán ő is defektet kapott, kiesett, a bajnoki címet pedig elbukta. A Williams csapat óvatosságból kihívta kerékcserére Piquet-t, aki ezután hatalmas tempóban hajtott a győzelemért, sikertelenül - Prost nyert, és ezzel ő lett a világbajnok. Az 1989-es verseny az özönvízszerű esőzésről lett hírhedt, valamint arról, hogy az előző, japán futamon Alain Prost egy Ayrton Sennával történt botránybalesetet követően lett világbajnok, ami a McLaren fellebbezése miatt még nem volt hivatalos. Prost el sem akart indulni, Senna viszont mindent beleadott, hiszen akár még világbajnok is lehetett, amennyiben a kizárására vonatkozó fellebbezés eredményes. A pole-ból indult, a rajtot azonban az időjárási körülmények miatt elcsúsztatták. Végül ha késéssei is, de elrajtoltak - Prost már az első kör végén bejött és feladta a versenyt, Senna ezzel szemben eszeveszett tempót kezdett el diktálni, és már a harmadik kör végén 23 másodperces előnye volt az élen. Ez lett a veszte is: a 13. körben le akarta körözni Martin Brundle Brabhamjét, a sűrű esőfüggönyben azonban nem látta az autót, telibe kapta azt, és összetörte a McLarent. Így a fellebbezés eredményétől függetlenül Prost lett a világbajnok. A versenyt végül Thierry Boutsen nyerte a Williamsszel, miután túllépték a kétórás időlimitet. 1990-ben itt rendezték a sportág 500. futamát, ahol ismét különleges izgalmak történtek. A már világbajnok Senna sokáig vezetett, majd a 61. körben összetörte az autót, így a verseny vége egy kiélezett küzdelem lett a benettonos Nelson Piquet és a ferraris Nigel Mansell között - végül Piquet győzött. A verseny előtt kisebb botrányt okozott, hogy a jeles alkalom miatt a hagyományosan elkészített év végi csoportkép mellett a még élő világbajnokok összeálltak egy közös fénykép erejéig, Prost azonban egyiken sem szerepelt, mert még mindig rettenetesen dühös volt Ayrton Sennára az előző, japán nagydíjon tett manővere miatt, amellyel világbajnok lett. 1991-ben ismét az eső miatt lett hírhedt a futam. A sokáig a Formula–1 legrövidebb versenye rekordját tartó versenyt 14 kör után leintették, annyira alkalmatlan volt a pálya a versenyzésre. Sennát intették le győztesként, aki már világbajnok volt, egyedül a konstruktőri cím nem dőlt még el. Mivel azonban Gerhard Berger a harmadik lett, így a McLaren lett a konstruktőri bajnok a Williams ellenében. Ez volt Nelson Piquet búcsúversenye is. Az 1993-as futam arról lett híres, hogy ez volt Ayrton Senna utolsó futamgyőzelme, és ez volt Alain Prost búcsúversenye is. Ekkor jelentették be, hogy az ausztrál nagydíj 1996-tól Melbourne-be kerül át. Hátravolt azonban még két eseménydús verseny. 1994-ben egy tragédiákkal és botrányokkal tarkított idény végén érkezett úgy ide a mezőny, hogy Damon Hill hátránya egyetlen pont volt Michael Schumacher mögött, így ha riválisa előtt végez, ő lehetett a világbajnok. Ők ketten elhúztak az élen, aztán amikor a 36. körben Schumacher hibázott, Hill meg tudta őt közelíteni annyira, hogy megpróbálkozhasson az előzéssel a vezető pozícióért. Schumacher azonban (véletlenül vagy szándékosan) rárántotta a kormányt a következő kanyarban, és összeütköztek. Schumacher azonnal kiesett, Hill pedig ugyan tovább tudott menni, de az autója sérülése miatt fel kellett adnia a versenyt, így Schumacher lett a világbajnok. A versenyt a Williamshez beugró, akkor 41 éves Nigel Mansell nyerte meg, aki Jack Brabham 1970-es győzelme után a legidősebb futamgyőztes lett. 1995-ben az első időmérő edzésen Mika Häkkinen szenvedett hatalmas balesetet, amelynek következtében gégemetszést kellett rajta végrehajtani, és kómába is esett, de utóbb szerencsére felépült. Ezt az utolsó versenyt Damon Hill nyerte a Williamsszel, és miután közvetlen riválisai kiestek, két kört adott a második helyen végző Olivier Panisnak is. Melbourne (1996–2019, 2022–) 1993-ban a befolyásos üzletember, Ron Walker és Victoria állam elnöke, Jeff Kennett közösen kezdtek el dolgozni azon, hogy a futam Adelaide-ből Melbourne-be kerüljön. A döntés 1993 decemberében meg is született, azonban nem volt róla sem parlamenti vita, sem kormányzati szinten tárgyalás, de még a közvéleményt sem kérdezték meg, ami kisebb botrányt kavart. Melbourne számára azért is lehetett mindez presztízskérdés, mert nem sokkal korábban elvesztették az 1996-os olimpia rendezési jogát, ráadásul a 2000-es olimpiát Sydney-ben rendezték meg. Az ausztrál nagydíj ekkor került a naptár végéről a legelejére, ami azt jelentette, hogy az 1995-ös ausztrál nagydíj után rögtön az 1996-os következett. A futam rendezése előtt tiltakozások kezdődtek, környezetvédelmi aggályok és pénzügyi okok miatt. A melbourne-i pálya a város üzleti negyedéhez közel fekszik, helyi utak és egy autóparkoló felhasználásával épült meg. Utcai pálya létére meglehetősen gyors pálya, ehhez hasonló csak Montrealban épült. Rögtön az 1996-os első futam egy hatalmas balesettel indult: Martin Brundle Jordanje a levegőbe repült a rajtnál történt ütközés következtében és beleszánkázott a betonfalba. Az eset következtében a nagydíj rögtön nagy médiaérdeklődést kapott - a versenyt végül Damon Hill nyerte a Williamsszel. 1997-ben David Coulthard győzelmével itt szakította meg hosszú ideig tartó nyeretlenségi sorozatát a McLaren, amely 1998-ban dominálva aratott kettős győzelmet, ezúttal Häkkinen révén (mégpedig úgy, hogy Coulthard átadta neki a győzelmet, mert volt a verseny előtt egy megállapodásuk, hogy aki az első kanyarban az élen fordul el, az győz). 1999-ben itt aratta élete első győzelmét a Ferrarival Eddie Irvine, majd ezután is a Ferrari nyert, Schumacher révén sorozatban háromszor. A 2001-es győzelmét beárnyékolta egy tragédia: az 52 éves pályabíró, Graham Beveridge meghalt, amikor Jacques Villeneuve leszakadt gumija eltalálta. A 2002-es futam arról lett hírhedt, hogy más az első kör végére kiesett a mezőny fele - ennek volt köszönhető az újoncként bemutatkozó Toyota csapat, valamint a helyi hős Mark Webber debütáláskori pontszerzése. Az időjárási viszonyok hozhattak izgalmat a versenyre, mint például 2003-ban, amikor David Coulthard pályafutása utolsó győzelmét szerezte, vagy 2005-ben, amikor az új időmérő edzésformátum miatt amúgy is megkavart mezőnyben nyert Giancarlo Fisichella a Renault-val. 2007-ben pályafutása első ferraris versenyét megnyerte itt Kimi Räikkönen, az újonc Lewis Hamilton pedig 11 év után volt az első versenyző, aki rögtön első futamán dobogóra állhatott. 2008-ban három biztonsági autós fázis is volt és mindössze hatan fejezték be a versenyt, 2009-ben pedig a Brawn GP írt történelmet azzal, hogy rögtön az első versenyükön kettős győzelmet arattak. 2011-ben Vitalij Petrov lett a sportág első orosz dobogósa, 2013-ban pedig Räikkönen szerzett meglepetésszerű győzelmet a Lotusszal. A 2014-ben kezdődő hibrid turbó érában a Mercedesek domináltak, egyedül 2017-ben és 2018-ban volt képes Sebastian Vettel diadalmaskodni a Ferrarival. 2020-ban az idény első versenyeként tervezték megrendezni az ausztrál nagydíjat. Azonban már ekkor kezdett a koronavírus-járvány világméretűvé válni, és különösen az olasz hátterű csapatok, mint a Ferrari és az AlphaTauri aggódtak emiatt (Olaszországot sújtotta a kezdeti szakaszban a legjobban a járvány). Aztán végül a McLaren egyik mérnökéről derült ki, hogy fertőzött, majd egy fotósról. Időközben a betétfutamoknak rendeztek szabadedzéseket, vamaint a Minardi kétüléses versenyautóját is pályára vitték a közönség szórakoztatása céljából, de már ekkor tudni lehetett, hogy a McLaren nem áll rajthoz. Ekkor még mindig úgy gondolták, hogy a rendezvényt meg lehetne tartani, de nézők nélkül, két órával az első szabadedzés kezdete előtt aztán mégis lefújták az egészet. A járvány miatt ezt már később sem tartották meg, sőt 2021-ben sem volt Ausztráliában verseny. Csak 2022-ben tért vissza a naptárba, néhány változtatással. Először is, a futam nem a szezon első, hanem csak a harmadik versenye volt. A szervezők 2037-ig hosszabbítottak, azzal a feltétellel, hogy ez idő alatt az ausztrál nagydíj legalább ötször lesz a szezon első versenye, és a többin is benne kell lennie az első háromban. A pályán immár Formula–2 és Formula–3 betétfutamokat is rendeztek. A versenyzőkkel történt konzultációt követően a pálya vonalvezetését is módosították. A 2022-es versenyen Charles Leclerc élete első grand slamjét érte el, a 2023-as futam pedig egy rekordot ért el, mert három alkalommal is megszakították piros zászlóval. Szponzorok Mitsubishi Australian Grand Prix 1985 Foster's Australian Grand Prix 1986–1993, 2002–2006 Adelaide Australian Grand Prix 1994 EDS Australian Grand Prix 1995 Transurban Australian Grand Prix 1996 Qantas Australian Grand Prix 1997–2001, 2010–2012 ING Australian Grand Prix 2007–2009 Rolex Australian Grand Prix 2013–2020, 2023–2024 Heineken Australian Grand Prix 2022 Louis Vuitton Australian Grand Prix 2025 Qatar Airways Australian Grand Prix 2026 Futamgyőztesek A piros háttérrel jelzett versenyek nem Formula–1-es versenyek voltak, vagy nem számítottak be a világbajnokság végkimenetelébe. Legsikeresebb versenyzők Alain Prost 1982-ben is megnyerte az ausztrál nagydíjat, azonban az akkor még nem volt a versenynaptár része. Jegyzetek Források Hivatalos honlap