Nyugat-Ausztrália

Nyugat-Ausztrália (angolul Western Australia) Ausztrália nyugati harmadát elfoglaló ausztrál tagállam. Északról és nyugatról az Indiai-óceán, délről a Nagy-Ausztráliai-öböl és az Indiai-óceánnak az Ausztráliában rendszerint Déli-óceánként jelzett része, északkeletről az Északi terület, míg délkeletről Dél-Ausztrália határolja. Nyugat-Ausztrália az ország, vagyis Ausztrália legnagyobb állama, teljes szárazföldi területe 2.529.875 négyzetkilométer, a világon a második legnagyobb, országon belüli közigazgatási egység – jóllehet az állam jelentős része meglehetősen ritkán lakott. Az állam népessége mintegy 2,5 millió fő (ez az ország népességének kb. 11%-a, miközben a lakosok 92%-a az állam délnyugati szegletében él. Fővárosa Perth. Első európaiként Nyugat-Ausztrália partjaihoz a holland felfedező, Dirk Hartog érkezett 1616-ban. Jóval később, 1826-ban a britek létesítettek katonai állomást a King George-tengerágnál, a mai Albany közelében, amit a Perth területén lévő Swan menti kolónia megalapítása követett 1829-ben. Nyugat-Ausztráliában York számít az első településnek, ami nem az óceánparton létesült: a Perth-től 97 kilométerre, keletre fekvő város területére 1831. szeptember 16-án érkeztek meg az első telepesek. Nyugat-Ausztrália 1890-ben kapott önkormányzati jogokat, 1901-ben pedig államszövetségre lépett az Ausztráliában lévő, többi brit gyarmattal. Ma Nyugat-Ausztrália gazdasága főleg a bányászaton, mezőgazdaságon és idegenforgalmon alapul, ez az állam adja Ausztrália teljes exportjának a 46%-át. Nyugat-Ausztrália a második legnagyobb vasérctermelő a világon. Földrajz Nyugat-Ausztráliát keletről a keleti hosszúság 129° mentén húzódó hosszúsági kör határolja, ami egyúttal az állam és Dél-Ausztrália, illetve az Északi terület közötti határvonalat jelenti, míg nyugati és északi irányban a határt az Indiai-óceán képezi. A Nemzetközi Hidrográfiai Szervezet (IHO) a kontinenstől délre eső víztömeget az Indiai-óceán részeként határozza meg; ugyanakkor Ausztráliában e tengerrész hivatalos megnevezése a Déli-óceán. Nyugat-Ausztrália keleti határának teljes hossza 1862 km (1157 mérföld). A tengerparti határ hosszúsága 20.781 km (12.913 mérföld), amiből 7892 km (4904 mérföld) szigetekhez tartozik. Az állam teljes szárazföldi területe 2,5 millió km². Legmagasabb pontja a Pilbara régióbeli Hamersley-hegységben található Mount Meharry (1249 m). Geológia Nyugat-Ausztrália nagy részét a rendkívül ősi Yilgarn-ősmasszívum és Pilbara-kraton alkotja, amely az Archaikum időszakában egyesült az indiai Dekkán-fennsíkkal, Madagaszkárral és az Afrika déli részén található Kaapvaal- és Zimbabwei-ősmasszívummal, amiből 3–3,2 milliárd évvel ezelőtt kialakult Ur, a Föld egyik legrégebbi szuperkontinense. 2017 májusában a Pilbara-kraton területén feltárt, 3,48 milliárd éves gejziritben és más ásványi lerakódásokban (ezek rendszerint hévízforrások és gejzírek környékén találhatók) feltehetőleg bizonyítékot találtak a legkorábbi ismert szárazföldi létformák jelenlétére. Mivel e korai időszak óta az egyetlen hegységképződési folyamat a Nyugat-Ausztrália déli részén húzó Stirling-hegység Antarktiszról való leszakadása volt, a földfelszín módfelett erodált és ősi; a tengerszint feletti magasság állam egyetlen részén sem haladja meg az 1250 métert. A terület nagy része egy alacsonyan húzódó fennsík 400 méter körüli átlagos tengerszint feletti magassággal, alacsony térszínnel, földfelszíni lefolyások nélkül. Ez viszonylag meredeken ereszkedik a tengerparti síkságok felé, egyes esetekben élesen megtörő hegy- vagy dombvonulatokat alkot, mint amilyen a Perth közeli Darling Scarp. A táj ősi kora miatt a talajok kifejezetten terméketlenek és gyakran lateritben gazdagok. Még a gránit alapkőzetből származó talajok is egy nagyságrenddel kevesebb foszfort, illetve csak feleannyi nitrogént tartalmaznak, mint a más földrészek hasonló éghajlatú területein található talajok. A kiterjedt homoksíkságok és vaskőtartalmú talajok még kevésbé termékenyek, szinte egyáltalán nem tartalmaznak oldható foszfátot, hiányzik belőlük a cink, a réz, a molibdén, illetve esetenként a kálium és a kalcium is. A talajok többségének terméketlensége miatt a gazdáknak nagy mennyiségben kell műtrágyát alkalmazniuk. Miközben ezek főként a gerinctelenek és baktériumok számára ártalmasak, a legeltetés és a patás emlősök jelenléte, illetve a nehézgépek használata talajtömörödéshez és a sérülékeny talajok nagymértékű károsodásához vezetett. Egyes területekről a természetes növényzet mezőgazdasági célú eltávolítása számottevő károkat okozott az őshonos növény- és állatvilág élőhelyeiben. Ennek eredményeként az állam Délnyugati régiójára az a jellemző, hogy Ausztrália sok más részénél nagyobb koncentrációban vannak jelen ritka, fenyegetett és veszélyeztetett növény- és állatfajok, így az állam a világ egyik biodiverzitási gócterületének számít. Az állam búzatermő övezetének nagy térségeiben okoz gondot a szikesedés és az édesvizek csökkenése. Éghajlat A Nyugat-Ausztrália délnyugati partvidéke a mediterrán éghajlati övhöz tartozik. A terület túlnyomó részét eredetileg erdők borították, köztük a tarkalevelű eukaliptusz kiterjedt állományai, mely faj a világ legmagasabb fái közé tartozik. Ez a ma alapvetően mezőgazdasági régió egyike a Föld kilenc legnagyobb biológiai sokféleséget mutató szárazföldi élőhelyének, ahol a más hasonló területekhez képest nagyobb az endemikus fajok aránya. Az Ausztrália délnyugati partvidékére jellemző meleg tengeráramlatnak, a Leeuwin-áramlatnak köszönhetően a terület a tengeri biodiverzitás tekintetében a hat leggazdagabb régió közé tartozik, itt találhatók a világ legdélebbi korallzátonyai is. A délnyugati részen az átlagos éves csapadékmennyiség a Wheatbelt régió szélén jellemző 300 milliméter és az állam délnyugati szegletében lévő Northcliffe környéki 1400 milliméter között változik, viszont novembertől márciusig a párolgás mértéke meghaladja a lehulló csapadék mennyiségét, ami rendszerint rendkívül száraz időjárást eredményez. A növényzet ehhez, valamint a talajok tápanyagszegénységéhez jól alkalmazkodott. Az állam középső kétharmada száraz és ritkán lakott. Az egyetlen jelentékeny gazdasági tevékenység a bányászat. Az éves csapadékmennyiség átlagosan 300 milliméter alatti, és ennek is nagy része nyáron a ciklonokhoz kapcsolódóan, szórványos, özönvízszerű esőzésekben jelentkezik. Ez alól kivételt képeznek az északi trópusi régiók. A Kimberley régióra a rendkívül meleg trópusi monszun éghajlat a jellemző, az átlagos éves csapadékmennyiség 500 és 1500 milliméter között mozog, viszont az áprilistól novemberig tartó időszak lényegében csapadékmentes. Ezzel szemben a csapadékosabb hónapok heves áradásokkal érkeznek, a földfelszíni vizek a mezőgazdaságban csak az Ord-folyó mentén hasznosulnak. Az állam egész területén ritka a havazás; fekvése és magassága miatt jellemzően csak délnyugaton, az Albany közeli Stirling-, illetve esetenként a Porongurup-hegységben fordul elő. Ugyanakkor a havazás mértéke itt is ritkán haladja meg az 5 cm-t, illetve marad meg egy napnál tovább. A legmagasabb hőmérsékletet, 50,7 °C-ot 2022. január 13-án mérték a Pilbara régióbeli Onslow-ban. A legalacsonyabb hőmérsékletet, -7,2 °C-ot 2008. augusztus 17-én a Nagy-Ausztráliai-öböl parti Eyre Bird obszervatóriumnál észlelték. A déli földmágneses pólus jelenleg 10 fokkal tér el a Déli-sark felől Nyugat-Ausztrália irányában, így a déli sarki fény (aurora australis) északon egészen Geraldton magasságáig észlelhető. Történelem Az ausztrál földrészre az első emberek északról, több mint 50 000 évvel – egyes feltételezések szerint akár több mint 70 000 évvel – ezelőtt érkeztek. A teljes szárazföldi területet több ezer év alatt népesítették be, és az európai felfedezők 17. század eleji megjelenése előtt jóval korábban letelepedtek Nyugat-Ausztráliában is. A Nyugat-Ausztráliában először partra lépő európaiak a holland Dirk Hartog nevéhez kötődő expedíció tagjai voltak; erre 1616. október 25-én, a mai Perth-től mintegy 850 km-re északra lévő Dirk Hartog-szigeten, a Cape Inscription nevű partfoknál került sor. A 17. század hátralévő részében más holland és brit hajósok is jártak az Abel Janszoon Tasman által 1644-ben Új-Hollandiának elnevezett kontinens nyugati partvidékén – rendszerint akaratlanul, amiről a Brouwer-útvonalról a helytelen navigáció és viharok miatt letért, majd Nyugat-Ausztrália partjainál hajótörést szenvedett hajók egész sora tanúskodik. A 18. század végén kezdték brit és francia tengerészek közelebbről felfedezni Nyugat-Ausztrália partjait. Napóleon megbízása alapján az 1800–03-as Baudin-expedíció Nyugat-Ausztrália partvidékét is érintette, majd ennek eredményeként készült el 1811-ben a Freycinet-féle térkép, amely első ízben ábrázolta Ausztrália teljes partvonalát. Ettől függetlenül az Új-Hollandia elnevezés egészen az 1850-es évek közepéig félhivatalos használatban maradt. A jelenlegi állam kialakulásának első lépése a katona és felfedező Edmund Lockyer nevéhez fűződik, aki az akkori brit gyarmatügyi miniszter, Henry Bathurst, Bathurst 3. grófja utasítására, 20 fős legénységgel, valamint 23 elítélttel Új-Dél-Walesből a Nyugat-Ausztrália déli-nyugat részén lévő King George-tengerághoz hajózott, majd a területet 1827. január 21-én hivatalosan is annektálta a brit korona számára. A település megalapítására elsősorban azért került sor, mert a britek tartottak attól, hogy a franciák őket megelőzve formálnak igényt a területre. Ez a település 1831. március 7-én végül a Swan menti kolónia irányítása alá került, majd 1832-ben az Albany nevet kapta. James Stirling kapitány 1829-ben alapította meg a Swan menti kolóniát a Swan folyó partján. 1832-re a gyarmaton a brit telepesek száma elérte az 1500 főt, és a gyarmat hivatalos nevét még az év február 6-án Nyugat-Ausztráliára módosították. A gyarmat két különálló településéből lassan kialakult a kikötőváros, Fremantle és az állam fővárosa, Perth. Nyugat-Ausztrália első, nem tengerparti települése a Perth-től 97 km-re keletre fekvő, 1831. szeptember 16-án alapított York volt. Ez utóbbi település vált a korai időszak felfedezőinek kiindulópontjává, ahonnan például Kalgoorlie gazdag aranymezőit feltárták. A népesség egészen az 1890-es évekig nagyon lassú volt; ekkor Kalgoorlie környékén jelentős aranylelőhelyeket tártak fel. 1887-ben új, az európai származású ausztrálok önrendelkezési jogait szabályozó alkotmányt dolgoztak ki, 1890-ben pedig a brit parlament elfogadta a gyarmatnak önkormányzatiságot biztosító törvényt. John Forrest lett Nyugat-Ausztrália első miniszterelnöke. 1896-ban, miután aranyat találtak a Coolgardie-ban és Kalgoorlie-ban, a nyugat-ausztráliai parlament hitel felvétele mellett döntött, hogy az aranymezőkre, az egyre növekvő lakosság igényeinek kielégítésére napi ötmillió gallon (22 millió liter) víz szállítására alkalmas csővezetéket építsenek. Ez végül 1903-ban készült el az ír származású, és korábban Fremantle kikötőjét tervező C. Y. O'Connor, Nyugat-Ausztrália első főmérnöke tervezésében és felügyelete mellett. A vízvezeték Perth-ből Kalgoorlie-ba, 530 km távolságba szállított vizet, ami fontos szerepet játszott az állam népességének és gazdasági növekedésének előmozdításában. Egy Forrest által vezetett kampányt követően Nyugat-Ausztrália gyarmat választói az öt másik ausztrál gyarmattal szövetségi állam létrehozása mellett szavaztak, aminek eredményeképpen Nyugat-Ausztrália 1901. január 1-jén hivatalosan is az Ausztrál Államszövetség egyik tagállamává vált. Kormányzat és közigazgatás Nyugat-Ausztrália 1890-ben kapott önkormányzati jogokat. Az állam Perth-ben működő kétkamarás Parlamentje egy 59 tagú Törvényhozó Gyűlésből (azaz „alsóházból”) és egy 36 tagú Törvényhozó Tanácsból (azaz „felsőházból”) áll. A választójog jellegét tekintve minden 18 év feletti állampolgár számára általános és kötelező. Az ausztrál gyarmatokból az Ausztrál Államszövetség 1901-es megalakulásával Nyugat-Ausztrália a föderális Ausztrália állam egyik tagállamává vált. Ez az alkotmánnyal összhangban bizonyos hatáskörök átadását jelentette az államszövetségi (föderális) kormánynak, míg azok a jogkörök, amelyek kifejezetten nem az Államszövetséget illetik meg, a tagállamoknál maradtak. Idővel azonban az Államszövetség – a jogkörök tágabb értelmezésével – olyan területekre is kiterjesztette hatáskörét, mint az adózás és az állami bevételek elosztásának ellenőrzése. Bár Nyugat-Ausztrália uralkodója az alkotmányos monarchiaként működő Ausztrál Államszövetség uralkodója (jelenleg III. Károly brit király), és a végrehajtó hatalom gyakorlása névlegesen az uralkodó mindenkori képviselőjét, Nyugat-Ausztrália kormányzóját illeti meg, a végrehajtó hatalmat ténylegesen a miniszterelnök és a miniszterek gyakorolják, akik a Törvényhozó Gyűlésben a mandátumok többségét birtokló párt vagy pártkoalíció tagjai közül kerülnek ki. Az elszakadás kérdése Az elszakadás kérdése és a szeparatizmus nem sokkal az európaiak 1826-os letelepedését követően megjelent a nyugat-ausztrál politikai életben. A gyarmatok közül eleve Nyugat-Ausztrália vonakodott a leginkább, hogy csatlakozzon az Ausztrál Államszövetséghez, és ezért részt sem vett az első föderációs konferencián. A Nyugat-Ausztráliában régebben élők rendszerint ellenezték a szövetségi állam létrejöttét, és leginkább egy független nyugat-ausztrál állam kialakítására törekedtek. Ugyanakkor az arany felfedezése sok bevándorlót vonzott Ausztrália más részeiről, és ezek az újonnan betelepülők – elsősorban Kalgoorlie, illetve Albany vidékén – szavaztak az Államszövetséghez való csatlakozás mellett, sőt olyan javaslat is felmerült, hogy az állam délnyugati része különálló – Nyugat-Ausztráliától elszakadó – államként, Kalgoorlie központtal, az arany latin nyelvű megnevezésére utaló Auralia néven csatlakozzon az Államszövetséghez. Később, egy 1933-ban tartott népszavazáson, melyen a jogosultak 91%-a vett részt, 66%-os többséggel az elszakadást támogatták, ám mivel a referendum nem volt kötelező érvényű, ezért az ügyben nem is volt további lépés, a függetlenséget támogató liga pedig feloszlott. A függetlenségi mozgalom azonban rendre újraéledt a következő évtizedekben is; ezeket esetenként olyan helyi bányászati befektetők is támogatták, akik elégedetlenek voltak a kivetett adók és vámok miatt. A gazdasági fellendüléssel bekövetkező társadalmi jólét színvonalának emelkedése viszont indokolatlanná tette az elszakadást, így az 1970-es évek után a hasonló követelések háttérbe szorultak. A 21. században, amikor a gazdasági fejlődés újabb csúcspontot ért el, a nyugat-ausztrál függetlenségi törekvések is erőre kaptak a szövetségi források aránytalan szétosztása és a Nyugat-Ausztráliából származó, a helyi politikusok szerint túlzott központi lefölözése miatt. A skóciai és katalóniai népszavazások 2013-ban és 2017-ben is csak erősítették a függetlenségpártiakat meggyőződésükben. Egy 2020-as közvélemény-kutatás ugyanakkor azt mutatta ki, hogy a helyieknek csupán 28%-a támogatja az Ausztrál Államszövetségtől való elszakadást. Az elszakadást támogató pártok választási eredményei is igen gyengék. Közigazgatás Az állam 9 régióra és a fővárosra, Perth-re oszlik. A régiók a következők: Délnyugati régió Gascoyne régió Goldfields-Esperance régió Kimberley régió Középnyugati régió Nagy Déli régió Peel régió Pilbara régió Wheatbelt régió Nyugat-Ausztráliához 139 önkormányzati terület tartozik, köztük a Karácsony-sziget és a Kókusz (Keeling)-szigetek. Ezek jogosultságait és működését az 1995-ös önkormányzati törvény szabályozza. Népesség Az európaiak letelepedése 1826-ban kezdődött, amikor a britek bejelentették igényüket Albanyra; ezzel a franciáknak a kontinens nyugati harmadára vonatkozó igényeit igyekeztek megelőzni. Perth-t 1829-ben brit és ír telepesek alapították Swan menti kolónia néven, majd a kezdeti nehézségek hatására a gyarmat tisztviselői munkaerőként és a népességszám növelésére fegyenceket kértek. Az 1890-es években a Goldfields-Esperance régióban a bányászat fellendülésének köszönhetően az akkori ausztrál államok közötti bevándorlás a lakosság számának erőteljes növekedését eredményezte. Nyugat-Ausztráliába a 20. század elejéig nem érkezett jelentős számú bevándorló Nagy-Britanniából, Írországból vagy a Brit Birodalom más területeiről. Ebben az időszakban helyi kezdeményezésekkel – ilyen volt az 1920-as évek csoportos letelepedési programja, a Group Settlement Scheme, amellyel elsősorban a Nagy-Britanniában az első világháború után jelentkező munkanélküliséget kívánták enyhíteni és farmerek bevándorlását ösztönözni a délnyugati területek felé – igyekeztek Ausztrália nyugati harmadának, mint bevándorlási célpontnak az ismertségét erősíteni. Elsősorban a Brit-szigetekről érkező bevándorlóknak köszönhetően Nyugat-Ausztrália népessége a 20. században a korábbiaknál gyorsabban bővült. A második világháború után aztán mind a keleti államokba, mind Nyugat-Ausztráliába nagy számban érkeztek olaszok, horvátok és macedónok, bár minden a mai napig Nagy-Britannia adja a legtöbb bevándorlót. Az összes ausztrál állam közül Nyugat-Ausztráliában – különösen Perth-ben – a legmagasabb a brit születésűek aránya: 2011-ben ez 10,3% volt, szemben az 5,1%-os országos átlaggal. Ez a csoport ráadásul erősen koncentrálódik egyes területeken, ahol részarányuk a lakosság egynegyedére is rúghat. 2017 júniusában Perth nagyvárosi területének (Mandurah-val együtt) becsült népessége 2 043 138 fő volt (az állam népességének 79%-a). A további népes települések közé tartozik Bunbury (73 989 fő), Geraldton (37 961), Kalgoorlie (30 420), Albany (33 998), Karratha (16, 446), Broome (14 501) és Port Hedland (14 285). Származás és bevándorlás A 2016-os népszámlálás alkalmával a leggyakrabban megjelölt származások: 2016-ban a lakosság 3,1%-a (75 978 fő) vallotta magát ausztrál őslakónak (Ausztrália kontinentális részén élő bennszülöttnek vagy a Torres-szoros szigeteki népekhez tartozónak). Nyelv A 2016-os népszámláláskor a lakosok 75,2%-a az otthonában csak angolul beszélt, illetve a további leggyakoribb nyelvek a következők voltak: mandarin (1,9%), olasz (1,2%), vietnámi (0,8%), kantoni (0,8%) és tagalog (0,6%). Vallás A 2021-es népszámlálás alapján a legtöbben, 41,1% kereszténynek mondta magát. 1971-ben még a lakosság 85,5%-a vallotta magát kereszténynek, ami azóta csökkenő tendenciát mutat, míg a vallási hovatartozással nem rendelkezők aránya az 1971-es 8,7%-ról 2021-ben 42,9%-ra emelkedett. A népesség kis hányada tartozik az iszlám (2,5%), a buddhista (2,2%) és a hindu (2,0%) valláshoz. Gazdaság Nyugat-Ausztrália gazdaságának elsődleges hajtóereje az ásványi nyersanyagok és a kőolaj kitermelése és feldolgozása. A gazdaság szerkezete szorosan összefügg ezekkel a természeti erőforrásokkal, amelyek Nyugat-Ausztráliának komparatív előnyöket biztosít más államokkal, illetve országokkal szemben. Ennek következtében: Becslések szerint Nyugat-Ausztrália részesedése Ausztrália ásványianyag- és energiaexportjában 58%, ami Ausztrália teljes bruttó hazai termékének (GDP) mintegy 4,64%-át adja. Az egy főre jutó, állami szintű GDP (2017–18-ban 97 940 dollár) magasabb, mint Ausztrália bármely más államában, és jóval meghaladja az országos átlagot (73 267 dollár). Az ezredforduló utáni diverzifikáció a nyersanyagok szélesebb körébe eredményezetett beruházásokat, ami kiegyensúlyozottabb termelési bázist biztosít, így az állam kevésbé függ néhány fő exportpiactól, és ellenállóbbá vált a világpiaci árak ingadozásával szemben. A pénzügyi, a biztosítási és ingatlanokkal kapcsolatos szolgáltatások, valamint az építőipar folyamatos bővülést mutat, egyre nagyobb részesedéssel az állam gazdasági teljesítményéből. Az ásványi anyagok és a kőolaj iránti globális kereslet közelmúltbeli megugrása – különösen Kína (vasérc) és Japán (LNG) tekintetében – az országos átlagot meghaladó gazdasági növekedést biztosított. 2019-ben Nyugat-Ausztrália tengerentúli exportja az ország teljes kivitelének a 46%-át tette ki. Az állam fő exportcikkei közé tartozik a vasérc, a kőolaj, az arany, a timföld, a nikkel, a búza, a réz, a lítium és a vegyi anyagok. Nyugat-Ausztrália a világ legnagyobb vasérctermelője (a világ össztermelésének 34%-ával), illetve 2022-ben Ausztrália 306 tonnás aranytermelésének 66%-át (a világtermelés 6,9%-át) adta. Globálisan az egyik legnagyobb bauxitkitermelő; négy finomítóban folyik timföldgyártás, ami a világ teljes termelésének a 11%-a. 2020-ig gyémántot a világ legnagyobb gyémántbányájában, a távoli, északi Kimberley régióban termeltek ki. Az állam délnyugati részén, Collie-ban bányászott szén az alaperőművi villamosenergia-termelés fő tüzelőanyaga. A természeti erőforrások kitermelése és feldolgozása terén az elmúlt évtizedekben elért gyors bővülés jelentős hiányt eredményezett mind a munkaerő, mind a szakértelem terén, ezért az állam kormánya a közelmúltban számottevő erőfeszítéseket tett az államközi és tengerentúli bevándorlás ösztönzésére. 2021-es bezárásáig a Perth-től délre fekvő Kwinana nehézipari területen működött az ország legnagyobb olajfinomítója; napi 146 ezer hordós kapacitása az állam benzin- és dízelszükségletének a nagy részét fedezte. Kwinanában ma is működnek timföld- és nikkelfeldolgozó üzemek, a gabona- és más ömlesztett áruk exportját kiszolgáló kikötői létesítmények, valamint a bányászatot és a kőolajtermékek előállítását támogató iparágak, például a nehéz- és könnyűgépgyártás, valamint fémfeldolgozás. A Kwinanától északra található, közeli Henderson a hajógyártásról és az azt támogató iparágakról ismert. A jelentős másodlagos iparágak közé tartozik a cement- és építőanyaggyártás, a malomipar, az élelmiszeripar, az állati takarmányok előállítása, a gépjárműkarosszéria-gyártás és a nyomdaipar. Nyugat-Ausztráliában a mezőgazdasági termelés jelentős mértékben járul hozzá az állam és az ország gazdasági teljesítményéhez. A 2010 és 2019 közötti időszakban a búzatermelés átlagosan közel 10 milliárd tonna volt; ennek 2019-es 2816 milliárd dolláros értéke az országos össztermelés felének felelt meg, és 2–3 milliárd dolláros exportbevételt biztosított. Az egyéb kiemelkedő mezőgazdasági termékek közé tartozik a gyapjú, a marhahús, a bárányhús, az árpa, a repce, a zab és a hüvelyesek. A tengerentúlon nagy kereslet mutatkozik a Nyugat-Ausztráliából származó élő állatok iránt, elsősorban a Délkelet-Ázsiára jellemző, intenzív takarmányalapú állattartásnak, valamint a közel-keleti országoknak köszönhetően, ahol az iszlám étkezési előírások, illetve a tárolási és hűtési lehetőségek hiánya miatt az élő állatokat előnyben részesítik a feldolgozott hús behozatalával szemben. Ausztrália élőmarha-exportjának mintegy fele Nyugat-Ausztráliából származik. Nyugat-Ausztrália számottevő halászati iparral büszkélkedhet. A helyi fogyasztásra és exportra szánt termékek közé tartozik a tüskés homár (Panulirus cygnus), a garnéla, a rákfélék, a cápa és a tonhal, illetve a halászott és tenyésztett igazgyöngy az állam Kimberley régiójából. Az ezeket a tevékenységeket kiszolgáló feldolgozóüzemek a nyugati parton helyezkednek el. Az 1978-ig Albany központtal működő bálnavadászat megszűnéséig szintén kulcsfontosságú tengeri iparágnak számított. Nyugat-Ausztráliában találhatóak a világ legnagyobb indiaiszantálfa-ültetvényei (az állam északi részén), illetve ausztrálszantálfa-ültetvényei (a félszáraz területeken); ezekből szantálfaolaj és füstölők készülnek. A nyugat-ausztráliai szantálfa termékek a nemzetközi szantálfaolaj-piac mintegy 40%-át adják. Idegenforgalom Az idegenforgalom számottevő mértékben hozzájárul a nyugat-ausztrál gazdaság egészéhez: a 2015 márciusában záruló idegenforgalmi szezonban 833 100 külföldi látogató érkezett, ami az Ausztráliába irányuló teljes nemzetközi turizmus 12,8%-át tette ki. A három legfontosabb küldőpiac az Egyesült Királyság (17%), Szingapúr (10%) és Új-Zéland (10%) volt, és a többség üdülési/szabadidős célból érkezett. Az idegenforgalomból származó bevételek számos kisebb, Perth-en kívüli településen – különösen a tengerparton – fontos gazdasági felhajtóerőt jelentenek. Kormányzati szervként a Tourism WA felelős Nyugat-Ausztrália, mint idegenforgalmi célpont népszerűsítéséért. Az idegenforgalmi ágazat 9,3 milliárd dollárral és 94 000 munkahellyel járul hozzá Nyugat-Ausztrália gazdaságához. Közvetlenül és közvetve az iparág részesedése az állam gazdaságából 3,2%; összehasonlításképpen Nyugat-Ausztrália legnagyobb bevételi forrása, a bányászat 31%-os részesedéssel bír. Jegyzetek