Austrálie

Austrálie, plným názvem Australské společenství (anglicky Commonwealth of Australia), je stát zahrnující pevninskou část australského kontinentu, ostrov Tasmánie a četné menší ostrovy. Austrálie je nejrovnější a nejsušší obydlený kontinent na světě. Většinu území vyplňují rovinaté pouště a polopouštní vnitrozemské pustiny, na východě se přes celý kontinent táhne dlouhé pohoří, úplný východ tvoří hustě osídlené pobřežní nížiny. Podnebí se pohybuje od vlhkého tropického na severovýchodě a severozápadě až po suché ve středu země. Austrálie se skládá ze šesti států a deseti teritorií, na ploše 7,7 milionu km² žije skoro 28 milionů obyvatel, což z ní činí šestou nejrozlehlejší zemi na světě a největší v Oceánii a třetí nejřidčeji osídlený suverénní stát na světě. Hlavním městem je Canberra, nejlidnatějšími městy jsou Sydney a Melbourne, mezi další velká města patří Brisbane, Perth a Adelaide. Celkem 57 % obyvatel udává evropský původ, 17 % asijský, 3 % ze severní Afriky a Blízkého východu; 4 % obyvatel jsou domorodí Austrálci. De facto úředním jazykem je angličtina, 44 % obyvatel se hlásí ke křesťanství, 3 % k islámu, 3 % k hinduismu a 39 % obyvatel je bez vyznání. Předkové australských domorodců začali přicházet z jihovýchodní Asie před 50 000 až 65 000 lety, během poslední doby ledové. V době britského osídlení mluvili australští domorodci více než 250 odlišnými jazyky a měli jednu z nejstarších živých kultur na světě. Písemná historie Austrálie začala nizozemským průzkumem většiny pobřeží v 17. století. Britská kolonizace začala v roce 1788 založením trestanecké kolonie Nový Jižní Wales. Do poloviny 19. století byla většina kontinentu prozkoumána evropskými osadníky a bylo založeno dalších pět samosprávných britských kolonií, z nichž každá získala do roku 1890 odpovědnou vládu. Kolonie se v roce 1901 spojily do federace a vytvořily Australské společenství. Tím pokračoval proces zvyšování autonomie vůči Spojenému království, který vyvrcholil přijetím zákona o přijetí Westminsterského statutu z roku 1942 a kulminoval australskými zákony z roku 1986. Austrálie je federativní parlamentní konstituční monarchie, v níž je hlavou státu australský král, jímž je britský monarcha. Ten je zastoupen generálním guvernérem s reprezentativní funkcí. Hlavou vlády je předseda vlády, zákonodárnou moc má dvoukomorový parlament. Má vysoce rozvinutou ekonomiku a jeden z nejvyšších příjmů na obyvatele na světě. Její bohaté přírodní zdroje a dobře rozvinuté mezinárodní obchodní vztahy jsou pro ekonomiku země klíčové. Zaujímá přední příčky v žebříčcích kvality života, zdraví, vzdělání, ekonomické svobody, občanských svobod a politických práv. Austrálie je střední mocností a má třinácté nejvyšší vojenské výdaje na světě. Je to megadiverzitní země s obrovskou biodiverzitou a řadou endemitů. Velmi rozmanitá je i australská kultura. Je členem řady mezinárodních organizací: Organizace spojených národů, G20, Organizace pro hospodářskou spolupráci a rozvoj, Světová obchodní organizace, Asijsko-pacifické hospodářské společenství, Fórum tichomořských ostrovů, Tichomořské společenství a Společenství národů. Patří mezi hlavní spojence mimo NATO a je členem zpravodajské aliance Five Eyes. Název Jméno Austrálie je odvozeno z latinského Terra Australis Incognita („neznámá jižní země“), což byl název používaný pro hypotetický kontinent na jižní polokouli už starověkými Řeky . Když Evropané začali v 17. století poprvé navštěvovat a mapovat Austrálii, byl název Terra Australis ("jižní země") přirozeně aplikován na tato nově objevená území. Až do počátku 19. století byla Austrálie známá jako „Nové Holandsko“, tedy pod jménem, které poprvé použil nizozemský průzkumník Abel Tasman v roce 1644 (jako Nieuw-Holland), a které bylo následně poangličtěno. Název Austrálie popularizoval průzkumník Matthew Flinders, který řekl, že je „příjemnější pro ucho a je podobné jménům dalších světadílů“. Několik raných kartografů také použilo slovo Austrálie na mapách. Již Gerardus Mercator (1512–1594) použil na své dvojité cordiformní mapě světa z roku 1538 frázi climata australia (klima Austrálie), stejně jako Gemma Frisius (1508–1555), který byla Mercatorovým učitelem a spolupracovníkem, na své vlastní mapě cordiform wall v roce 1540. Austrálie se objevuje v knize o astronomii od Cyriaca Jacoba zum Bartha vydané ve Frankfurtu nad Mohanem v roce 1545. Zdá se, že jméno Austrálie bylo poprvé oficiálně použito v dubnu 1817, kdy guvernér Lachlan Macquarie potvrdil přijetí Flindersových map Austrálie od hraběte Henryho Bathursta. V prosinci 1817 Macquarie doporučil Colonial Office, aby bylo formálně přijato. V roce 1824 se admirálové dohodli, že kontinent by měl být oficiálně znám pod tímto jménem. První oficiální publikované použití nového jména přišlo s vydáním The Australia Directory v roce 1830 Hydrografickou kanceláří. Hovorové názvy pro Austrálii jsou například „Oz“ a „Land Down Under“ (obvykle zkráceno na „Down Under“). Další epiteta zahrnují „Velkou jižní zemi“, „Lucky Country“, „Sunburnt Country“ a „Wide Brown Land“. Poslední dva jsou odvozeny z básně Dorothey Mackellar z roku 1908 „Moje země“. V češtině se plný název používá Australské společenství, řidčeji i Australský svaz. Dějiny Pravěk Bližší informace: Austrálci Je známo, že lidské osidlování Austrálie jako kontinentu začalo před minimálně 65 000 lety s migrací lidí přes pozemní mosty a krátké námořní přechody z dnešní jihovýchodní Asie. Genetické testy prokázaly, že s předky australoidní rasy, kteří osídlili Austrálii, se během jejich pobytu v Asii křížil vyhynulý lidský druh Denisované. Obvyklý názor za příčinu pohybu obyvatel jihovýchodní Asie na jih označuje dobu ledovou. Podle knihy australského archeologa Scotta Canea byla příčinou migrace tzv. tobská katastrofa, k níž došlo 72 000 let př. n. l., což bylo přijato jako kontroverzní a nepodložená hypotéza. Šlo o erupci supervulkánu Toba v Indonésii na ostrově Sumatra, které je někdy připisováno poslední velké vymírání druhů. I dobu před 65 000 lety zpochybňuje analýza DNA. Osidlování kontinentu Austrálie trvalo migrací zhruba 10 000 let. Skalní úkryt Madjedbebe, v Arnhemské zemi je považován za nejstarší místo ukazující přítomnost lidí v Austrálii. Nejstarší nalezené lidské ostatky jsou pozůstatky v jezeru Mungo, na jihozápadě Nového Jižního Walesu, které byly datovány zhruba na dobu před 41 000 lety. Tito lidé byli předky moderních domorodých Australanů. Austrálci používali kamenné nástroje a po svém příchodu brzy vyhubili obří vačnatce. Krajinu změnili žďářením, kterým si ulehčovali lov zvířat. Krajina tak získala většinově charakter savany. Domorodá australská kultura je jednou z nejstarších kontinuálních kultur na Zemi. V době prvního kontaktu s Evropany byla většina domorodých Australanů lovci a sběrači se složitými ekonomikami a společnostmi. Nedávné archeologické nálezy naznačují, že bylo možné udržet populaci 750 000 lidí. Domorodí Australani mají ústní tradici s duchovními hodnotami založenými na úctě k zemi a víře v „Čas snů“, tedy ve zlatou éru na počátku světa, kdy totemové bytosti stvořily svět, stanovily zákony a přikázaly obřady, jež je nutné provádět k zajištění kontinuity života. Domorodé umění Austrálců je považováno za nejstarší pokračující uměleckou tradici na světě. Doklady o něm lze vysledovat nejméně 30 000 let nazpět a nacházejí se v celé Austrálii, zejména v blízkosti Uluru a v národních parcích Kakadu či Ku-ring-gai. Dělili se na zhruba 250 kmenů, z nichž každý měl vlastní jazyk; 200 z těchto jazyků již zcela zaniklo. Největší hustota obyvatelstva se předpokládá v údolí řeky Murray. Ostrovy Torres Strait Island, etnicky melaneské, se živily sezónním zahradnictvím a zdroji svých útesů a moří. Severní pobřeží a vody Austrálie byly sporadicky navštěvovány makassanskými rybáři z dnešní Indonésie. Jejich kultura však byla od dnešních Austrálců odlišná. Objevení kontinentu Evropany První zaznamenané evropské pozorování australské pevniny a první zaznamenané evropské přistání na australském kontinentu jsou přičítány Nizozemcům. Existuje sice teorie portugalského přistání u břehů Austrálie ve 20. letech 16. století, není však věrohodně doložena a stále se o ní diskutuje. První loď a posádka, která zmapovala Australské pobřeží a potkala se s Austrálci byla Duyfken vedená nizozemským navigátorem, Willemem Janszoonem. Na začátku roku 1606 zahlédl pobřeží Yorského poloostrova a 26. února 1606 přistál u řeky Pennefather blízko dnešního města Weipa na mysu York. Později téhož roku proplul španělský průzkumník Luís Vaz de Torres ostrovy kolem Torresova průlivu. Nizozemec zmapoval celé západní a severní pobřeží a pojmenoval ostrovní kontinent „Nové Holandsko“ v průběhu 17. století, a přestože nebyl učiněn žádný pokus o osídlení, řada vraků zanechala muže buď uvízlé, nebo, jako v případě Batavie v roce 1629, opuštěné kvůli vzpouře a vraždě, a stal se tak prvním Evropanem, který trvale obýval kontinent. William Dampier, anglický objevitel a lupič, se vylodil na severozápadním pobřeží Nového Holandska v roce 1668 (zatímco sloužil jako člen posádky pod kapitánem Johnem Readem) a znovu v roce 1699 na zpáteční cestě. V roce 1770 se plavil kolem a zmapoval východní pobřeží James Cook, které pojmenoval Nový Jižní Wales přiznal ho Velké Británii. Se ztrátou amerických kolonií v roce 1783 poslala britská vláda flotilu lodí, tzv. „První flotilu“ pod velením kapitána Arthura Phillipa, aby založil novou trestaneckou kolonii v Novém Jižním Walesu. Tábor byl založen a britská vlajka byla vyzvednuta v Sydney Cove v Port Jacksonu 26. ledna 1788, v den, který se později stal australským národním dnem, australským dnem. Většina časně odsouzených byla přesunuta za malicherné zločiny a při příjezdu zapsáni jako dělníci nebo sloužící. Zatímco se většina po emancipaci usadila v koloniální společnosti, pořádaly se také vzpoury a povstání odsouzených, které byly vždy stanným právem potlačeny. Rumová vzpoura v roce 1808 bylo jediné úspěšné ozbrojené převzetí vlády v Austrálii, což podnítilo dvouleté období vojenské vlády. Domorodá populace se snížila v důsledku 150 letému usazování Evropanů, hlavně kvůli infekčním chorobám. Tisíce dalších zemřelo v důsledku hraničních konfliktů s osadníky. Vládní politika „asimilace“ počínaje zákonem o ochraně domorodců z roku 1869 vyústila v odstranění mnoha domorodých dětí z jejich rodin a komunit – označovaných jako ukradené generace – postup, který rovněž přispěl k poklesu domorodého obyvatelstva. Jako výsledek referenda z roku 1967, pravomoc federální vlády přijímat zvláštní zákony s ohledem na konkrétní rasu byla rozšířena, aby bylo možné vytvářet zákony s ohledem na domorodce. Tradiční vlastnictví půdy („rodný titul“) bylo zákonem uznáno až v roce 1992, kdy Vrchní soud Austrálie rozhodl v Mabo v Queenslandu (č. 2), že právní doktrína, podle které byla Austrálie terra nullius („země nikoho„) se v době britského vypořádání nevztahovalo na Austrálii. Britská kolonizace V roce 1769 se britský námořní poručík James Cook na lodi Endeavour připlavil nejprve na Tahiti, aby pozoroval přechod Měsíce přes Venuši. Měl však tajný pokyn britské admirality, aby se pokusil nalézt cestu k jižnímu kontinentu. Cook se rozhodl prozkoumat východní pobřeží, jedinou část Austrálie, kterou nizozemští mořeplavci neprobádali. 19. dubna 1770 posádka Endeavouru zahlédla východní pobřeží a o deset dní později Cook přistál v Botanickém zálivu. Cook zmapoval pobřeží spolu s přírodovědcem lodi Josephem Banksem, který následně sepsal zprávu o příznivých podmínkách pro založení kolonie, přičemž doporučil, aby kolonie byla trestanecká. V roce 1788 dorazila do Botanického zálivu první kolonizační britská výprava (tzv. First Fleet) vedená kapitánem Arthurem Philippem. Jedenáct lodí sebou přivezlo i první trestance. Několik dní po příjezdu do Botanického zálivu se flotila přesunula do vhodnějšího přístavu Jackson, kde byla 26. ledna 1788 založena osada Sydney Cove, dnešní Sydney. Toto datum se později stalo australským státním svátkem, Dnem Austrálie. Oficiálně vyhlásilo Spojené království Velké Británie a Irska své nároky na západní část Austrálie roku 1829. Tehdejší Země Van Diemena, dnes známá jako Tasmánie, byla Brity (z velké části trestanci) osídlena v roce 1803, roku 1825 se stala samostatnou britskou kolonií. Z částí Nového Jižního Walesu byly vytvořeny další samostatné kolonie: Jižní Austrálie roku 1836, Victoria roku 1851 a Queensland roku 1859. Severní teritorium bylo založeno roku 1911 vynětím z Jižní Austrálie. Jižní Austrálie byla založena jako „svobodná provincie“ (free province) a nebyla tedy nikdy trestaneckou kolonií. Provincie Victoria a Západní Austrálie byly také založeny jako „svobodné“, ale později přijaly transporty trestanců. Transporty do Nového Jižního Walesu byly roku 1848 po protestech obyvatel zastaveny. Britové již na konci 18. století přišli s opatřením, že odsouzený, který zůstane po vykonání trestu v Austrálii, získá vlastní půdu. Stejné opatření se vztahovalo i na vojáky, kterým skončila vojenská služba. To nastartovalo do té doby skomírající zemědělský sektor. Guvernér Lachlan Macquarie bývá označován za otce australského egalitářství, neboť to byl on, kdo zavedl pravidlo, že odsouzenec, který získá svobodu, stává se plnohodnotným kolonistou – a začal takovým lidem přidělovat i úřady, a dokonce funkci soudce. Navíc začali přicházet i regulérní osadníci, 16. února 1793 dorazili ti první. Trestanecký charakter si však kolonie držela dlouho, dovoz vězňů skončil až roku 1868. Jádrem rané australské ekonomiky se stal chov ovcí a výroba vlny. Roku 1834 byly z Austrálie do Anglie vyvezeny již dva tisíce tun vlny. Dovoz některých evropských zvířat ovšem narušil australský ekosystém (známé přemnožení králíků). Pro původní obyvatele znamenala kolonizace katastrofu. Prvních 150 let po příchodu Evropanů jejich populace prudce klesala, vlivem rozšíření infekčních nemocí přinesených Brity, jako byly neštovice nebo spalničky, a násilného přesídlování spojeného s kulturním rozkladem. Odebírání dětí, jež by podle některých historiků i samotných Aboriginců mohlo být dle jistých definic považováno za genocidu, pravděpodobně také přispělo ke snížení populace. Podobná podání historie jsou ovšem sporná, jelikož jsou velmi často přehnaná nebo ovlivněná politickými či ideologickými cíli. V Austrálii jsou tyto spory známé jako „Války o historii“ (History Wars). Po referendu z roku 1967 a následných změnách ústavy získala federální vláda pravomoc uplatňovat moc i vůči původním obyvatelům kontinentu, čímž jim bylo přiznáno postavení rovnoprávných občanů. To, že by původní obyvatelé mohli být bráni jako vlastníci půdy předtím, než ji ztratili během evropské kolonizace, nebylo uznáváno až do roku 1992, kdy Australský nejvyšší soud v případu Mabo v. Queensland (No 2) odmítl představu Austrálie jako „prázdné země“ (terra nullius) v době jejího zabrání Evropany. Na počátku 50. let 19. století vypukla v Bathurstu v Novém Jižním Walesu zlatá horečka. Tzv. „Eureka Stockade“, vzpoura proti zavedení poplatků za těžební licence, pak byla v roce 1854 v Austrálii prvním projevem občanské neposlušnosti. Ačkoli vzpoura byla rozdrcena, nutno říci, že samo odborové hnutí bylo v dalších letech značně úspěšné. Nedostatek pracovních sil totiž vedl k vysokým mzdám, uzákonění osmihodinového pracovního dne a dalším výhodám, v té době v Evropě neslýchaným. Austrálie získala pověst „ráje pracujících“. Někteří zaměstnavatelé se pokusili podkopat rostoucí vliv odborů dovozem levných čínských pracovníků. To vyvolalo protitlak odborů, které si u koloniálních správ vynutily omezování přistěhovalectví z Asie, což vedlo k rozšíření politiky bílé Austrálie (White Australia policy), která byla dlouho součástí australského politického konsensu a rozpadla se až po druhé světové válce, přičemž definitivně byla z legislativy jako rasistická odstraněna roku 1973. Druhá polovina 19. století byla každopádně ve znamení rychlého ekonomického růstu, někdy nazývaného „dlouhý boom“, během nějž se Melbourne údajně stalo nejbohatším městem na světě. Boom skončil v 90. letech 19. století. Byl doprovázen růstem populace, v roce 1900 dosáhla 3,7 milionu, přitom téměř milion lidí žil v Melbourne a Sydney. Populace ovcí v roce 1891 dosáhla 100 miliónů. Mezi roky 1855 a 1890 postupně všech pět kolonií získalo svou vlastní samosprávnou vládu. Samozřejmě stále zůstávaly součástí Britského impéria. Pod vlastní kontrolou londýnské Ministerstvo pro kolonie ponechalo především zahraniční reprezentaci, obranu a mezinárodní přepravu a obchod. První australské parlamentní volby (do zákonodárné rady Nového Jižního Walesu) se uskutečnily v roce 1843. Demokratizace pak postupovala celým kontinentem. Australské ženy získaly právo volit do parlamentu Jižní Austrálie v roce 1895. Souběžně bylo ženám umožněno kandidovat, jako prvním na světě. Domorodí australští muži získali právo volit ve Victorii, Novém Jižním Walesu, Tasmánii a Jižní Austrálii stejně jako ženy roku 1895. Pouze Queensland a západní Austrálie zakázaly domorodcům hlasovat. Mezi jednotlivými státy na kontinentu existovala jistá rivalita, ale pozvolna se rodilo i vědomí jednoty. První, kdo začal mluvit o nutnosti federální vlády, byl premiér Nového Jižního Walesu Henry Parkes roku 1889. Proto je zván „otcem federace“. Sjednocení a federalizace Austrálie V roce 1890 se zástupci šesti kolonií a Nového Zélandu setkali v Melbourne a vyzvali ke sjednocení země. Jmenovali též zástupce do komise, která měla připravit federální ústavu. Výsledkem byl návrh, který byl roku 1898 předložen obyvatelům čtyř kolonií ke schválení v referendu. Nový Jižní Wales návrh však zamítl, a tak byl upraven a roku 1899 se konala druhá série referend, tentokrát již pěti kolonií. Návrh byl schválen. V roce 1900 ho schválil i britský parlament a podepsala královna Viktorie. Vzápětí se k pěti koloniím připojila i Západní Austrálie. 1. lednem 1901 tak vznikla Australská federace. Severní teritorium bylo pod pravomoc federální vlády převedeno roku 1911. První federální volby se konaly v březnu 1901. Zvítězila liberální, ale ochranářská Protectionist Party. Díky podpoře třetích labouristů sestavila první vládní kabinet, s Edmundem Bartonem v čele. Hlavním městem Austrálie bylo od roku 1901 Melbourne. Vláda zde sídlila až do roku 1927. Roku 1911 nicméně bylo rozhodnuto o výstavbě zcela nového hlavního města Canberra, kam se federální moc postupně přesouvala. Austrálie se poté podílela na první světové válce. Více než 416 000 australských mužů se dobrovolně přihlásilo do armády a zapojilo se do bojů. Historik Lloyd Robson to odhadl na třetinu až polovinu způsobilé mužské populace tehdejší Austrálie. Krvavé bylo jejich angažmá při pokusu dobýt Gallipoli v tehdejší Osmanské říši (dnešním Turecku). Zahynulo při něm během osmi měsíců bojů 8 141 Australanů. Ačkoli britsko-australské jednotky u Gallipoli prohrály, pro Australany se Gallipoli stalo významným stavebním kamenem národní identity. Památku veteránů si Australané také každoročně připomínají 25. dubna, v den vylodění na Gallipoli v roce 1915. Na bojištích první světové války zahynulo celkem 60 000 Australanů a 160 000 bylo zraněno, takže Australané patřili k národům, které za válku – relativně – zaplatily nejvíce. Za svou oběť ovšem Austrálie po válce žádala větší míru nezávislosti. Politická závislost na Británii byla prakticky vynulována, když Britové roku 1926 udělili Austrálii status dominia, jež je jen symbolicky podřízeno britské koruně, jinak v žádném jiném smyslu, což stvrdil tzv. Westminsterský statut z roku 1931. Ten však paradoxně Australané přijali až po jistém zdráhání, a to v roce 1942, neboť přináležitost k Británii jim do té doby nijak nevadila. Od druhé světové války Ještě na počátku druhé světové války bylo zřejmé, že emocionální vazba na Spojené království je nesmírně silná. Australané vyrazili Britům na pomoc podobně jako za první světové války – bojovali zejména u Tobruku a u El Alameinu. Stále více však byli Australané znepokojeni britskou slabostí. Marně žádali Brity o větší aktivitu v Tichomoří. Spojené království již nebylo globální války schopno. Austrálie tedy vydala historické prohlášení, že obrana demokracie v Tichomoří je nově na Spojených státech a Austrálii a jejich spolupráce musí probíhat bez ohledu na tradiční vazby k Británii. Tím byl ohlášen významný geopolitický přesun. Rozhodujícím spojencem Austrálie (až do dnešních dnů) se staly Spojené státy, poslední reálné mezinárodněpolitické vazby na Londýn byly přeťaty. Emocionálně toto přetětí podpořil šok australské veřejnosti z britských porážek v Malajsii a Singapuru, přičemž zejména v Singapuru prožily potupný akt kapitulace i australské jednotky. Do zajetí zde padlo 15 000 australských vojáků. Mnozí ze zajatců pak prožili peklo – v roce 1943 jich zemřelo 2815 při stavbě japonské barmsko-thajské železnice, v roce 1944 Japonci vyslali 2000 australských zajatců na pochod smrti, který přežilo jen šest lidí – šlo o nejhorší válečný zločin spáchaný na Australanech v celé historii. V březnu 1942 byly všechny australské vojenské jednotky podřízeny americkému velení, konkrétně generálu Douglasovi MacArthurovi. Japonci poté provedli na území Austrálie více než sto náletů, útočili i ponorkami na přístavy. Nakonec zahájili invazi, na Nové Guineji (kterou měla Austrálie ve správě od Versailleské konference v roce 1919). Mezi červencem a listopadem 1942 australská armáda japonský útok zastavila. Bitva o Milne Bay v srpnu 1942, kterou Australané svedli, byla první porážkou japonských pozemních sil během druhé světové války. Bitva o Novou Guineu nicméně trvala až do roku 1945. Na konci války stáli Australané znovu mezi vítězi, ovšem za cenu 40 000 obětí. Nejsilnější politickou stranou se po válce stali, po krátkém vzepětí levice, liberálové. Ti získali až mocenskou hegemonii – vládli zemi v letech 1949–1972. Ústřední postavou poválečné politiky se stal Robert Menzies. Post premiéra zastával v letech 1949–1966, tedy více než osmnáct let. Je to australský rekord, jemuž se po něm nikdo ani nepřiblížil. Liberálové pod Menziesovým vedením se vyhoupli do sedla poté, co v roce 1949 vedli v předvolební kampani tažení proti záměru labouristů znárodnit banky. Komunistické nebezpečí vedlo Menziesovy liberály i k zapojení se do korejské války. 17 000 Australanů se zapojilo do bojů, počet australských obětí činil více než 1 500. Australané podpořili Američany i ve vietnamské válce od poloviny 60. let. Ztratili v této válce 500 mužů. Menziesova dlouhá vláda je spojena s mimořádným ekonomickým rozmachem, pevným spojenectvím se Spojenými státy (smlouva SEATO z roku 1955), antikomunismem, navázáním pevných obchodních vztahů se starým nepřítelem Japonskem (jež se stalo pro Austrálii největším odbytištěm, zejména uhlí), neschopností plně otevřít trh a zrušit tradiční ochranářská opatření (to byl kompromis s odbory a zemědělci) a politikou podpory hromadné imigrace z Evropy, od roku 1970 po opuštění tzv. „politiky bílé Austrálie“, pak i z Asie a z dalších částí světa. To způsobilo radikální přeměnu australského demografického obrazu, její kultury i vnímání v očích světa. V letech 1945 až 1985 migrovalo do Austrálie 4,2 milionu lidí, z toho asi 40 procent pocházelo z Británie a Irska. Typickou byl pro Menziesovu éru jakýsi společenský kompromis – hodně prostoru pro obchod, ale za cenu značného přerozdělování bohatství. Šlo o jakousi australskou variantu evropského sociálního státu. V šedesátých letech měla Austrálie nejrovnoměrnější rozdělení příjmů v západním světě. V roce 1972 Nová Guinea získala autonomii a v roce 1975 vznikl nový, samostatný stát Papua Nová Guinea. Nauru získalo nezávislost již v roce 1968. Poslední ústavní vazby mezi Austrálií a Spojeným královstvím byly zrušeny v roce 1986 přijetím tzv. Zákona o Austrálii odstraňujícího všechny britské vlivy v jednotlivých australských státech a rušícího soudní odvolatelnost k orgánům Velké Británie. Přechod k republikánskému zřízení však australští voliči v roce 1999 odmítli, 55% většinou. Formální hlavou státu tak zůstává britský monarcha. V roce 1972 se do čela země po mnoha letech postavil labourista, Gough Whitlam. Začal klást důraz na budoucnost Austrálie jako součást regionu jižní Asie a Pacifiku. Labouristé byli znovu u moci v letech 1983–1996. Bob Hawke věřil v tradiční spojenectví s USA a zapojil se do války v Zálivu roku 1991, druhý labouristický vůdce Paul Keating však obnovil důraz na kooperaci v rámci APEC, tedy se státy jihovýchodní Asie, zvláště zlepšil vztahy s Indonésií. Liberál John Howard, který nastoupil do premiérského úřadu v roce 1996 a vydržel v něm deset let, se vrátil spíše k proamerické politice a vyslal vojáky do války v Afghánistánu a Iráku. Jako první poválečný australský vůdce zpřísnil imigrační politiku, když zavedl zadržování žadatelů o azyl v detenčních táborech mimo australské území v Nauru a na Papui Nové Guineji. Přišel též s vracením plavidel s nelegálními uprchlíky zachycenými na moři. Labouristé poté vládli v letech 2007–2013. Austrálie dostala v tomto období mj. první ženu v premiérském úřadu, Julii Gillardovou. Vláda labouristů přinesla zemi zintenzivnění vztahů s jihovýchodní Asií a zrušení Howardových protimigračních opatření, k nimž se však, po silném zintenzivnění imigrace, labouristé pozvolna vraceli. Od roku 2013 vládli znovu liberálové. Ihned po převzetí moci opětovně zpřísnili migrační politiku v rámci operace Sovereign Borders. Státní symboly Vlajka Australská vlajka je tvořena modrým listem o poměru stran 1:2, v kantonu je umístěn Union Jack, pod kantonem je sedmicípá hvězda, jedním cípem směřující ke kantonu. Ve vlající části je zobrazeno pět hvězd souhvězdí Jižního kříže, s jeho nejjasnější hvězdou Acrux (zcela dole) – čtyři sedmicípé, pouze hvězda ε Cru je pěticípá. Znak Australský státní znak je tvořen štítem se symboly šesti australských států.Štítonoši jsou zástupci původní australské fauny: klokan a emu. Sedmicípá Hvězda svazu (anglicky Commonwealth Star) nad štítem opět představuje státy a teritoria. Znak je doplněn svazkem větviček akácie s listy a plody, svázaným stuhou. Hymna Australská hymna je píseň Advance Australia Fair. Jejím autorem je skotský hudební skladatel Peter Dodds McCormick. Oficiální status hymny však získala až v roce 1984. Do té doby byla v Austrálii vlasteneckou písní. Za účelem výběru státní hymny bylo uspořádáno hlasování, v němž se rozhodovalo mezi touto písní, britskou hymnou God Save the Queen, neoficiální australskou hymnou Waltzing Matilda a Song of Australia. Od 1. ledna 2021 Austrálie změnila část textu národní hymny, který má zdůraznit roli a význam původních národů v dějinách země. V první sloce australské hymny se změnila slova. Její začátek původně zněl „Australians all let us rejoice/For we are young and free (Australané, radujme se všichni za to/jak jsme mladí a svobodní). V nové verzi se zpívá „one and free“, neboli „jednotní a svobodní“. Geografie Australské společenství se skládá z australského kontinentu, ostrova Tasmánie, četných menších pobřežních ostrovů a vzdálených pobřežních území, jako jsou Ashmorův a Cartierův ostrov, Vánoční ostrov, Kokosové (Keelingovy) ostrovy, ostrovy Korálového moře, Heardův ostrov a McDonaldovy ostrovy a ostrov Norfolk. Austrálie si rovněž činí nárok na přibližně 42 % Antarktidy jako na Australské antarktické území, avšak tento nárok uznávají pouze čtyři další země. Austrálie, obklopená Indickým a Tichým oceánem, je od Asie oddělena Arafurským a Timorským mořem, přičemž Korálové moře leží u pobřeží Queenslandu a Tasmanovo moře leží mezi Austrálií a Novým Zélandem. S celkovou rozlohou 7 688 287 km² je šestou nejrozlehlejší zemí na světě a největší zemí v Oceánii. Australská pevnina leží mezi 9° a 44° jižní šířky a 112° a 154° východní délky. Australská pevnina je zároveň nejmenším kontinentem na světě. Austrálie je někdy považována za největší ostrov na světě a často se jí přezdívá „ostrovní kontinent“. Australský kontinent lze rozdělit do čtyř hlavních reliéfních oblastí: pobřežní nížiny, východní vysočiny, centrální nížiny a západní náhorní plošinu. Podél východního pobřeží kontinentu se rozkládají pobřežní nížiny; jedná se o úzký pruh země podél východního kontinentálního pobřeží Austrálie od Queenslandu po Victorii. Jiné zdroje však označují za pobřežní nížiny celé pobřeží kontinentu, které se rozprostírá i za hranicemi východního pobřeží. Tato oblast je rovinatá a má relativně vysoké srážky, což ji činí vhodnou pro lidské osídlení, a je tak nejhustěji osídlenou oblastí v Austrálii. Směrem na východ se rovinatá země zvedá k Velkému předělovému pohoří, které vede paralelně s východním pobřežím od špičky Yorského poloostrova v Queenslandu téměř 4 000 km na jih k regionu Grampians ve státě Victoria. Toto pohoří odděluje řeky tekoucí na západ a sever od těch, které tečou do Tichého oceánu. Tato oblast, známá jako Východní vysočina, se skládá z řady hor na jihu, jejichž nejvyšší bod tvoří hora Mount Kosciuszko, s nadmořskou výškou 2 228 m nejvyšší bod kontinentální (pevninské) Austrálie, a z vulkanických krků, popelových kopců a zbytků lávových proudů dále na sever. Hned na západ od Vysočiny leží Centrální nížina, která se táhne od největšího australského povodí, Murray-Darling, přes Velkou artéskou pánev a rozprostírá se na sever až k Carpentarskému zálivu. Dále na západ se rozkládá Západní plošina, relativně rovná oblast ležící v nadmořské výšce méně než 500 m, s četnými nízkými pohořími, jako jsou MacDonnellovo pohoří a Musgraveovo pohoří, a také s několika samostatnými skalními útvary, z nichž nejznámější je Uluru. Tato oblast zabírá jednu třetinu území země. Vyšší vrchol než Mount Kosciuszko jsou vrchol Mawson Peak na Heardově ostrově (2 745 m) a v Australském antarktickém teritoriu hory Mount McClintock a Mount Menzies, které dosahují výšky 3 492 m, respektive 3 355 m. Velký bariérový útes, největší korálový útes na světě, leží nedaleko severovýchodního pobřeží a rozprostírá se na délce více než 2 300 km. Podnebí se pohybuje od vlhkého tropického na severovýchodě a severozápadě až po suché ve středu země. Geologie Austrálie, která byla dříve součástí superkontinentů Rodinie a Gondwany, se před asi 35 miliony let zcela oddělila od Antarktidy a pokračovala v driftu na sever. Po skončení poslední doby ledové oddělily stoupající mořské hladiny australskou pevninu od Nové Guineje před asi 8 000 lety a od Tasmánie před asi 6 000 lety. Austrálie leží zcela uvnitř australské tektonické desky. Pevnina je geologicky relativně stabilní, bez významného horotvorného procesu, aktivních sopek nebo tektonických zlomů. Australská deska se však pohybuje severoseverovýchodním směrem rychlostí asi 6 až 7 cm ročně a v současné době se sráží s euroasijskou a tichomořskou deskou. Výsledné intratektonické napětí vede k relativně vysoké seismické aktivitě na geologicky stabilní pevninu. Mezi lety 1901 a 2017 došlo k 18 zemětřesením s momentovou magnitudou vyšší než 6. Zemětřesení v Newcastle v roce 1989 bylo nejničivější v Austrálii a zabilo 13 lidí. Ještě před 4 600 lety byly na východním pevnině aktivní sopky, což se odráží v aboriginských názvech míst a příbězích o stvoření. V současné době se vulkanismus vyskytuje na odlehlém Heardově ostrově a McDonaldových ostrovech. Australská kontinentální kůra vznikla ve třech cyklech, od nejstarších archaických kratonů na západě až po mladší orogenní útvary na východě (vzniklé přibližně před 541 až 252 miliony let). Nejstarší povrchové horniny Austrálie pocházejí z archaika. Některé v Západní Austrálii jsou starší než 3,7 miliardy let a jiné v Jižní Austrálii jsou staré přes 3,1 miliardy let. Nejstarší zirkony na Zemi, staré 4,4 miliardy let, byly nalezeny v Západní Austrálii. Nicméně asi 80 procent Austrálie pokrývají sedimentární horniny a regolit, které jsou mladší než 250 milionů let. Podnebí Australské klima se pohybuje od vlhkého tropického na severovýchodě a severozápadě až po suché ve vnitrozemí. Jižní pobřežní oblasti mají mírné a vlhké podnebí, přičemž v jihovýchodních horských oblastech a na Tasmánii v zimě mrzne a sněží. Na klima má vliv poloha Austrálie v „koňských šířkách“, která s sebou obvykle přináší suché podmínky. Přibližně 70 % území země tvoří aridní nebo semiaridní oblasti a asi 18 % tvoří poušť. Austrálie je s průměrnými ročními srážkami 470 mm nejsušším obydleným kontinentem a má nejmenší množství úrodné půdy. Proto rozsáhlé části vnitrozemí a dokonce i části západního pobřeží mají jen slabě vyvinutou říční síť nebo vůbec žádnou. 65% pevniny je bez povrchového odtoku k moři. Pouze v horách v okolí Cairnsu v Queenslandu, na jihovýchodě kontinentu a na Tasmánii je poměrně hustá říční síť stálých toků, odpovídající poměrům ve středoevropských pohořích. Na klima mají vliv také různé jevy, jako je El Niño – Jižní oscilace, dipól v Indickém oceánu a Antarktická oscilace. V Austrálii dochází k neobvyklým výkyvům v množství srážek v rámci jednotlivých let i mezi jednotlivými roky, což vede k častým suchům a povodním. Cyklóny a dešťové tlakové níže jsou v tropické Austrálii běžné. Letní monzun přináší značné srážky do severní Austrálie a nízkotlakové buňky přinášejí zimní srážky na jih. Nejteplejší oblasti se nacházejí na severozápadě země a nejchladnější na jihovýchodě. V jižní Austrálii jsou běžné podmínky pro vznik lesních požárů. Klimatická změna způsobená zvýšenými emisemi skleníkových plynů vedla od roku 1910 k nárůstu teplot v Austrálii o 1,5 °C a ke zvýšení výskytu extrémních veder a silných srážek. Od roku 1970 došlo v jižní Austrálii ke snížení srážek v období od dubna do října a od 50. let 20. století k prodloužení období lesních požárů. V severní Austrálii se od 70. let 20. století srážky zvýšily. Počet tropických cyklónů od roku 1982 klesl a od konce 50. let 20. století ubývá sněhu v alpských oblastech. Hladina moře kolem Austrálie stoupá a okolní oceány se stávají kyselejšími. Životní prostředí, biodiverzita Austrálie patří mezi 17 megadiverzitních zemí, tedy zemí s mimořádnou biologickou rozmanitostí. Vzhledem ke své dlouhotrvající geografické izolaci je velká část australské bioty jedinečná. Přibližně 94 % obojživelníků, 93 % plazů a kvetoucích rostlin, 69 % savců a 46 % ptáků je endemických. Austrálie má širokou škálu ekosystémů, z nichž je v rámci australského bioregionálního rámce uznáno 89 regionů a 419 subregionů. V lednu 2025 bylo na australském národním seznamu druhů 168 386 pojmenovaných druhů. Odhaduje se však, že 70 % australských druhů nebylo dosud objeveno a klasifikováno a že v Austrálii může existovat až 600 000 původních druhů. Obecně jsou znalosti o obratlovcích a kvetoucích rostlinách lepší než o bezobratlých a houbách. Odhaduje se, že méně než 10 % australských hub a hmyzu bylo pojmenováno. V Austrálii se vyskytuje asi 10 % známých druhů rostlin na světě. Mnohé z nich se přizpůsobily suchému podnebí, proměnlivým srážkám a půdě chudé na živiny. Pouště a suché křovinaté porosty pokrývají asi 70 % pevniny. Akácie, banksie a blahovičníky se rozšířily po velké části Austrálie. Mnohé rostliny mají tvrdé a dlouhověké listy, jsou bohaté na uhlík, chudé na živiny a dobře přizpůsobené lesním požárům. Přibližně dvě třetiny ze 330 druhů vačnatců na světě pocházejí z Austrálie. Australští placentální savci (převážně netopýři, krysy a myši) rovněž tvoří téměř 47 % druhů suchozemských savců na světě. V Austrálii se vyskytuje asi 10 % známých druhů plazů na světě. Žije zde také asi 320 500 druhů bezobratlých, z nichž hmyz tvoří největší třídu a představuje více než 75 % všech živočišných druhů. V Austrálii se vyskytuje přes 15 000 známých druhů hub, ačkoli je možné, že jich existuje ještě desítky tisíc dalších. Australská divoká zvěř vykazuje mnoho přizpůsobení svému prostředí. Jelikož listy většiny rostlin jsou chudé na živiny, žije v Austrálii vysoký podíl ptáků, hmyzu a vačnatců, jako je possum medosavý, kteří se živí nektarem a pylem. Výjimkou je koala, která se specializuje na konzumaci listů eukalyptu. Výživově chudá flóra a proměnlivé srážky také upřednostňují zvířata s nižšími energetickými nároky, včetně hadů, ještěrek a skákavých vačnatců, jako jsou klokani a valabi. Existují však důkazy o konvergentní evoluci australských vačnatců a placentálních savců z jiných kontinentů žijících v podobném prostředí. Například vyhynulý vakovlk tasmánský měl podobnosti s placentárním vlkem, vakokrti s africkými zlatokrty a klokanomyši se skákavými hlodavci z jiných suchých oblastí. K masivnímu vymírání australských obratlovců, včetně megafauny, došlo přibližně před 46 tisíci lety a v současné době probíhá vědecká debata o roli lidské činnosti a klimatických změn v tomto vymírání. Zúžení areálu výskytu vakovlka tasmánského a tasmánského čerta na tento ostrov před asi 4 000 až 5 000 lety je také v souladu se změnami na pevnině, včetně rostoucí lidské populace, zavlečení psa dinga a většího využívání ohně a nových technologií kamenných nástrojů. Během posledních dvou století ztratila Austrálie více druhů savců než kterýkoli jiný kontinent. Celkově je 100 australských druhů uvedeno jako vyhynulých nebo vyhynulých ve volné přírodě. V červnu 2021 bylo australskými vládami zařazeno více než 1 000 druhů živočichů a rostlin mezi ohrožené nebo kriticky ohrožené. Hlavními hrozbami pro ohrožené druhy jsou změny krajiny, narušení ekosystémů, introdukované druhy, jako jsou divoké kočky a lišky obecné, a změna klimatu. Federální zákon o ochraně životního prostředí a zachování biologické rozmanitosti představuje právní rámec pro ochranu ohrožených druhů. Národní systém rezervací je australská síť chráněných oblastí. K červnu 2024 pokrýval více než 22 % rozlohy Austrálie. Australská Strategie pro přírodu 2024–2030 je národní plán pro biologickou rozmanitost, jehož cílem je do roku 2030 zvrátit úbytek biologické rozmanitosti v Austrálii a splnit závazky země vyplývající z Úmluvy OSN o biologické rozmanitosti a dalších mezinárodních dohod. Podle Ramsarské úmluvy je registrováno 64 mokřadů, 16 míst je registrováno jako světové dědictví. Podle Environmental Performance Index, který sestavuje Yaleova univerzita, má Austrálie třináctou nejlepší ochranu přírody na světě (k roku 2020). Politika Australský svaz je federativní konstituční monarchií s parlamentním systémem vlády. Hlavou státu je australský král, jímž je britský král Karel III. Jeho role je podobná jako v dalších v zemích Commonwealth realm. Zastupován je generálním guvernérem na federální úrovni i guvernéry na úrovni jednotlivých států federace. Ačkoliv dává ústava generálnímu guvernérovi výkonnou moc, za běžných okolností ji aplikuje pouze na žádost premiéra. Jejím nejvýznamnějším uplatněním z vlastní iniciativy bylo rozpuštění Whitlamovy vlády během ústavní krize roku 1975. Státní moc je rozdělena na: moc zákonodárnou – reprezentuje ji Australský parlament, jehož součástí je Senát, Sněmovna reprezentantů a král (zastoupený generálním guvernérem), jejíž moc je omezena na souhlas či nesouhlas se schvalovanými zákony moc výkonnou – reprezentuje ji Federální výkonná rada (Federal Executive Council), v jejímž čele stojí generální guvernér a jejímiž členy jsou v podstatě především jen premiér a ministři moc soudní – reprezentuje ji Nejvyšší soud Austrálie a ostatní níže postavené soudy; na orgánech Velké Británie jsou formálně nezávislé od roku 1986 Dvoukomorový svazový parlament je složen ze Senátu (horní komory) se 76 senátory, Sněmovny reprezentantů (dolní komory) se 150 členy a jeho součástí je i král. Počet křesel v dolní komoře je určen podle počtu obyvatel jednotlivých států, v Senátu má každý stát dvanáct zástupců, teritoria po dvou. Volby do obou komor se konají každé tři roky. Mění se vždy jen polovina Senátu, protože funkční období senátora je šest let. Strana s nejvyšší podporou ve Sněmovně reprezentantů vytváří vládu vedenou premiérem („prvním ministrem“). Volby jsou povinné pro všechny občany starší 18 let. V zemi působí tři hlavní politické strany: Australská strana práce, Liberální strana Austrálie a Australská národní strana. Své zastoupení v parlamentu, především v horní komoře, se podařilo získat i několika nezávislým a menším stranám, jakými jsou například Australští zelení nebo Australští demokraté. Od voleb roce 1996 vládla koalice národní a liberální strany v čele s Johnem Howardem. Po volbách v roce 2004 koalice ovládla i Senát, čímž se stala prvním uskupením, jemuž se to podařilo během mandátu jeho vlády. Strana práce však ovládala státy a teritoria. V roce 2007 zvítězila ve federálních volbách Australská strana práce a ministerským předsedou se stal lídr strany Kevin Rudd. Ten byl však na vnitrostranické konferenci v červnu 2010 ve vedení strany vystřídán Julií Gillardovou, která jej současně nahradila i ve vedení vlády a stala se tak první premiérkou v historii země. Kevin Rudd se v červnu nakrátko opět stal premiérem, ale v září 2013 jej ve funkci vystřídal Tony Abbott, když Liberální strana Austrálie zvítězila v zářijových parlamentních volbách. v září 2015 jej nahradil vnitrostranický rival Malcolm Turnbull. Poté, co ztratil důvěru vlastní strany, nahradil ho v jejím čele i v čele vlády roku 2018 Scott Morrison. Ve volbách v roce 2022 zvítězila Australská Strana práce, vedená Anthonym Albanesem který byl v květnu jmenován ministerským předsedou. Ve sněmovně reprezentantů má vláda většinu dvou křesel. Jedním z předvolebních slibů Albanesovy strany bylo vypsání referenda o vytvoření speciálního legislativního orgánu domorodého obyvatelstva, tzv. Voice referendum. Australský systém celonárodních hlasování vyžaduje dvojí většinu, tj. více než 50% hlasů a také souhlas více než polovinu států, aby návrh prošel. V říjnu 2023 se referendum uskutečnilo, avšak nezískal nadpoloviční podporu ani hlasů, ani států. Pro vládu to v oblasti ústavních změn znamenalo velkou porážku. Strana práce totiž navrhovala opakování referenda z roku 1999, tedy hlasování o zrušení monarchie. Po neúspěchu "Voice" hlasování, ale vláda oznámila, že od záměru republikánského referenda upouští. Administrativní uspořádání Austrálie sestává z šesti států a dvou pevninských a několika malých ostrovních teritorií. Státy jsou Nový Jižní Wales, Queensland, Jižní Austrálie, Tasmánie, Victoria a Západní Austrálie. Dvěma velkými pevninskými teritorii pak Severní teritorium a Teritorium hlavního města. Teritoria v mnoha ohledech fungují podobně jako státy, svazový parlament však může veškerou jejich legislativu upravit, změnit nebo zrušit. Na druhou stranu je federální legislativa nadřazena kromě některých oblastí vyjmenovaných v ústavě i legislativám jednotlivých států. Zbylé oblasti jsou pak pod legislativní pravomocí státních parlamentů. Zahrnují správu zdravotnictví, vzdělání, policie, soudnictví, přepravy a místní správy. Každý stát i teritorium má svůj vlastní legislativní orgán, jednokomorový v případě Severního teritoria, Teritoria hlavního města a Queenslandu, dvoukomorový v ostatních státech. Dolní komory jsou známé jako Zákonodárná shromáždění, horní komory pak jako Zákonodárné rady. Hlavami států i teritorií jsou premiéři. Král je v každém státě zastoupen guvernérem, v administrativě Severního teritoria administrátorem a generálním guvernérem v Teritoriu hlavního města. Austrálie zahrnuje také několik malých teritorií. Federální vláda tak například spravuje Teritorium Jervisovy zátoky v Novém Jižním Walesu sloužící jako námořní základna. Součástí země jsou i tzv. vnější obydlená teritoria: Norfolk, Vánoční ostrov, Kokosové ostrovy a několik neobydlených: Ashmorův a Cartierův ostrov, Ostrovy Korálového moře, Heardův a MacDonaldovy ostrovy a Australské antarktické teritorium. Ekonomika Austrálie patří ke světovým ekonomickým velmocem. Její ekonomika byla k roku 2020 třináctou největší na světě (dle nominálního HDP) a sedmnáctou největší v HDP v paritě kupní síly na hlavu. Australský HDP tvoří 1,2 % světové ekonomiky. Australská ekonomika má již postindustriální charakter, takže převažuje terciární sektor, tedy sektor služeb, který vytváří 65 % HDP. Tradiční těžební průmysl má také stále ještě velkou váhu, tvoří 13,5 % HDP. Zemědělství již jen 2 % HDP. Austrálie má bohaté zásoby a významnou těžbu nerostných surovin. Těží se kvalitní černé uhlí v Novém Jižním Walesu a Queenslandu, hnědé uhlí ve Victorii, železná ruda v Západní Austrálii, dále bauxit, ropa, zemní plyn, olovo, zinek, cín, měď, mangan, zlato (3. místo na světě, 10,1 % světové produkce), stříbro, diamanty, nikl, platina, palladium, zirkon, rutil, ilmenit, sůl, uran a opály. Mezi nejdůležitější průmyslová odvětví patří hutnictví (surové železo, ocel, barevné kovy a hliník), petrochemie (rafinérie ropy), chemie (plastické hmoty, kyseliny, superfosfáty), strojírenství, textilní a potravinářský průmysl. Nejdůležitější průmyslová centra jsou v aglomeracích Sydney a Melbourne a také ve velkých městech Brisbane, Perth, Adelaide, Newcastle a Geelong. Významná je výroba elektrické energie. Orná půda zaujímá jen 6,5 %, louky a pastviny 54 % a lesy 19 % plochy země. Sklízí se pšenice, ječmen, oves, rýže, cukrová třtina, bavlna, luštěniny, brambory, sorgo, zelenina, ovoce, slunečnice, řepka, sója, vinné hrozny, chmel a tabák. Austrálie je čtvrtým největším vývozcem vína na světě. Nejdůležitější pro živočišnou výrobu je chov ovcí, kterých je 100 000 000, což je 5× více než lidí v Austrálii (produkce surové a prané vlny, ovčích kůží), dále skotu, prasat, koní a drůbeže a rybolov. Těží se dřevo. Z důvodu rozlehlosti země má velký význam zejména letecká a silniční doprava a také doprava železniční. Důležité je obchodní loďstvo. Zemi ročně navštíví více než 5 milionů návštěvníků. Austrálie je 24. největším vývozcem na světě a 22. největším dovozcem (k 2019). Jejími největšími obchodními partnery jsou Čína, Spojené státy a Japonsko. Vyváží se především suroviny, tedy železná ruda a uhlí, krom toho je Austrálie největším vývozcem zkapalnělého zemního plynu na světě, když v tomto ohledu překonala v roce 2019 Katar. Naopak nejvíce musí Australané dovážet ropu a automobily. Austrálie se snaží vytvořit mohutnou zónu volného obchodu v jihovýchodní Asii. Dohodu o volném obchodu již podepsala se sdružením ASEAN, krom toho jednotlivě se Singapurem, Thajskem, Malajsií, Jižní Koreou, Japonskem, Novým Zélandem, Čínou, Hongkongem a Indonésií. Austrálie tvoří zónu volného obchodu také s USA. Pozoruhodné je, že se jí podařilo takovou dohodu podepsat také se dvěma jihoamerickými zeměmi, s Chile a Peru. Již od roku 2007 pak probíhají jednání o vytvoření zóny volného obchodu s Bahrajnem, Kuvajtem, Ománem, Katarem, Saúdskou Arábií a Spojenými arabskými emiráty, intenzivní jednání probíhají též s Indií a Evropskou unií. Největším přímým investorem v zemi jsou USA. Měnou je australský dolar. Tuto měnu užívají i tři další nezávislé státy: Kiribati, Nauru a Tuvalu. Australian Securities Exchange je devátá největší burza na světě. Austrálie je též známa svobodným prostředím pro podnikání, podle Indexu ekonomické svobody, který každoročně sestavuje The Heritage Foundation a The Wall Street Journal, je Austrálie čtvrtou nejsvobodnější zemí pro obchod na světě (k roku 2020), navíc je nejvýše umístěnou opravdu velkou zemí (na čele žebříčku jsou městské státy Singapur a Hongkong, který navíc není zemí v pravém slova smyslu; třetí je sousední Nový Zéland). Souběžně s tím má přitom velmi vysokou kvalitu života, podle Indexu lidského rozvoje šestou nejvyšší na světě (k 2018). Australská města se rovněž tradičně umisťují vysoko v žebříčku měst nejlepších k životu, který sestavuje týdeník The Economist. V roce 2019 se Melbourne v tomto žebříčku umístilo na druhém místě, Sydney na třetím a Adelaide na desátém. Obyvatelstvo Poslední australské sčítání lidu z roku 2021 zaznamenalo celkový počet obyvatel 25 417 978, což představuje skoro dvouapůlnásobný nárůst oproti roku 1961 (o 60 let dříve), s průměrným ročním přírůstkem 1,5 %. Počet obyvatel Austrálie se k březnu 2026 odhaduje na 28 353 300. Jedná se tak o 54. nejlidnatější zemi na světě a nejlidnatější zemi v Oceánii. Hustota zalidnění Austrálie činí 3,4 obyvatele na km2 celkové rozlohy, což z ní činí po Mongolsku a Západní Sahaře třetí nejméně zalidněnou zemi na světě. Ženy tvoří 50,3 % celkové populace a muži 49,7 %. Střední délka života je 83,5 let (muži 81,3, ženy 85,7), medián věku je 38,5 let (k roku 2024). Podíl obyvatel mladších 15 let činil 18 %, 65 % je ve věku 15 až 64 let a 17 % obyvatel je starších 65 let (k roku 2024). Austrálie je také vysoce urbanizovaná, k roku 2023 žilo 87 % obyvatel ve městských oblastech, s ročním nárůstem 1,27 %. Obyvatelstvo je silně soustředěno na východním pobřeží, a to zejména v jihovýchodní oblasti mezi jihovýchodním Queenslandem na severovýchodě a Adelaide na jihozápadě. Metropolitní oblasti s více než milionem obyvatel jsou Sydney, Melbourne, Brisbane, Perth (jediná metropole ležící na východě země) a Adelaide. Dohromady v těchto pěti městech, nebo jejich bezprostředním okolí, žije 18,4 milionu lidí, tedy skoro 70 procent obyvatel země. Původ a přistěhovalectví V období mezi rokem 1788 a druhou světovou válkou pocházela drtivá většina osadníků a přistěhovalců z Britských ostrovů (především z Anglie, Irska a Skotska), ačkoli v 19. století do Austrálie směřoval významný přistěhovalecký příliv z Číny a Německa. Po vzniku federace v roce 1901 byla posílena politika „bílé Austrálie“, která omezovala další přistěhovalectví z těchto oblastí. Po druhé světové válce však byla tato politika uvolněna a v následujících desetiletích zažila Austrálie velkou imigrační vlnu z celé Evropy, přičemž z jižní a východní Evropy přicházelo mnohem více imigrantů než v předchozích desetiletích. Veškerá zjevná rasová diskriminace skončila v roce 1973, kdy se multikulturalismus stal oficiální politikou. Následně došlo k rozsáhlé a pokračující imigrační vlně z celého světa, přičemž Asie je v 21. století největším zdrojem imigrantů. Dnes má Austrálie osmou největší imigrantskou populaci na světě, přičemž imigranti tvoří 30 % obyvatelstva, což je nejvyšší podíl mezi hlavními západními zeměmi. V letech 2022–23 bylo do Austrálie přijato 212 789 trvalých migrantů, přičemž čistý přírůstek populace v důsledku migrace činil 518 000 lidí včetně osob s dočasným pobytem. Většina z nich vstoupila na základě víz pro kvalifikované pracovníky, imigrační program však nabízí také víza pro rodinné příslušníky a uprchlíky. Australský statistický úřad žádá každého obyvatele Austrálie, aby při každém sčítání lidu uvedl až dva rodinné původy (původní etnické skupiny), přičemž odpovědi jsou zařazeny do širokých etnických skupin. Při sčítání lidu v roce 2021 byly nejčastěji uváděnými skupinami předků v poměru k celkové populaci: 57,2 % Evropanů (včetně 46 % severozápadních Evropanů a 11,2 % jižních a východních Evropanů), 33,8 % Oceánců, 17,4 % Asiaté (včetně 6,5 % Jihoasijců a Středoasijců, 6,4 % Severovýchodních Asiatů a 4,5 % Jihovýchodních Asiatů), 3,2 % obyvatelé severní Afriky a Blízkého východu, 1,4 % obyvatelé Ameriky a 1,3 % obyvatelé subsaharské Afriky. Při sčítání lidu v roce 2021 byly nejčastěji uváděnými individuálními původními skupinami v poměru k celkové populaci: Při sčítání lidu v roce 2021 se 3,8 % australské populace identifikovalo jako domorodé obyvatelstvo – australští domorodci a obyvatelé Torresova průlivu. Jazyky I když Austrálie oficiálně nemá žádný úřední jazyk, angličtina je zde pevně zakotvena angličtina, de facto jako národní jazyk. Její nejpoužívanější formou je australská angličtina, což je dialekt, který se od angličtiny mluvené například v Anglii nebo ve Spojených státech poněkud liší jak výslovností, tak slovní zásobou. Podle sčítání lidu z roku 2016 se v Austrálii mluví kromě angličtiny více než 300 jazyky. Bylo však zjištěno, že 72,7 % australských domácností používá pouze angličtinu. Druhým nejrozšířenějším jazykem je standardní čínština (2,5 %), následovaná arabštinou (1,4 %) a kantonštinou (1,2 %). Když do Austrálie poprvé připlul James Cook, byl počet jazyků původních obyvatel více než 250. Do dnešní doby se jich uchovalo něco přes 100, z toho méně než 20 je stále aktivně používáno. Austrálské domorodé jazyky mají okolo 50 000 mluvčích, což je méně než pětina austrálské domorodé populace. Mezi nejpoužívanější austrálské domorodé jazyky patří jazyk Západní pouště a warlpiri. Naprostá většina austrálských domorodých jazyků patří do velké jazykové rodiny pama-nyunganských jazyků, na severu Austrálie ale existují další menší jazykové rodiny (například garawanské jazyky nebo nyulnyulanské jazyky). Domorodci z Torresových ostrovů používají dva domorodé jazyky: kalaw lagaw ya (patřící do pama-nyunganských jazyků) a meriam (patřící do rodiny východních trans-Fly jazyků, jedné z rodin papuánských jazyků). Původní jazyky Tasmánců vymřely, potomci Tasmánců vyvíjejí nový, umělý jazyk vycházející z původních tasmánských jazyků, který se nazývá palawa kani. V Austrálii se používají dva kreolské jazyky na bázi angličtiny: australská kreolština, kterou mluví Aboridžinci, a kreolština Torresovy úžiny. V Západní Austrálii se používá také smíšený jazyk Broome Pearling Lugger Pidgin. V Austrálii také vznikly zcela nové dialekty některých evropských jazyků, jedná se o dialekt němčiny z údolí Barossa nebo Il-Maltraljan (maltralian), varianta maltštiny rozšířená mezi Malťany v Austrálii. Náboženství Austrálie nemá žádné státní náboženství; článek 116 australské ústavy zakazuje přijímání federálních zákonů, které by ustanovovaly jakékoli náboženství, ukládaly jakékoli náboženské povinnosti nebo zakazovaly svobodné vyznávání jakéhokoli náboženství. Jednotlivé státy si však stále zachovávají pravomoc přijímat zákony diskriminující na základě náboženského vyznání.Při sčítání lidu v roce 2021 se 38,9 % obyvatelstva hlásilo k žádnému náboženství, což je nárůst oproti 15,5 % v roce 2001. Nejrozšířenějším náboženstvím je křesťanství (43,9 % obyvatelstva).[4] Největšími křesťanskými denominacemi jsou katolická církev (20 % obyvatelstva) a anglikánská církev v Austrálii (9,8 %). Imigrace z jiných zemí než z Velké Británie od druhé světové války vedla k nárůstu nekřesťanských náboženství, z nichž největší jsou islám (3,2 %), hinduismus (2,7 %), buddhismus (2,4 %), sikhismus (0,8 %) a judaismus (0,4 %). V roce 2021 se k tradičním domorodým náboženstvím hlásilo necelých 8 000 lidí. V australské domorodé mytologii a animistickém rámci, který se vyvinul v domorodé Austrálii, je Čas snů posvátnou érou, v níž totemické duchovní bytosti předků stvořily svět. Čas snů stanovil zákony a struktury společnosti a obřady prováděné za účelem zajištění kontinuity života a země. Zdraví Průměrná délka života je v Austrálii 83,5 let (81,3 pro muže a 85,7 pro ženy) a je pátá nejvyšší na světě (po San Marinu, Jižní Koreji, Japonsku a Kanadě). Nejčastější příčinou onemocnění a smrti způsobenou lidmi je kouření cigaret, odpovídá za 7,8 % celkové úmrtnosti a nemocí. Na druhém místě je hypertenze způsobená životním stylem (7,6 %) a na třetím obezita (7,5 %). Austrálie zaujímá 35. místo na světě a je na vrcholu vyspělých zemí v podílu obézních dospělých. Téměř dvě třetiny (63 %) její dospělé populace trpí nadváhou nebo obezitou. Austrálie má nejvyšší výskyt rakoviny kůže na světě. Pravděpodobnost, že Australan onemocní rakovinou kůže, je čtyřikrát vyšší než u jiných druhů rakoviny. O příčinách se vede debata, hlavní roli hraje vysoké vystavení slunečnímu záření a možná i tenčí ozónová vrstva nad Austrálií. Celkové výdaje na zdravotnictví (včetně výdajů soukromého sektoru) se pohybují kolem 10 % HDP (2023/24). Austrálie zavedla v roce 1975 systém univerzálního zdravotního pojištění evropského typu, známý jako Medicare. Federální státy spravují nemocnice a související ambulantní služby, zatímco federální vláda financuje program subvencování nákladů na léky a obecnou lékařskou praxi. Kultura Současná australská kultura je rozmanitá a odráží tradice domorodých obyvatel, britské a irské dědictví a historii multikulturní imigrace po roce 1945. Vliv měla také kultura Spojených států. Vývoj australské kultury od dob britské kolonizace dal vzniknout charakteristickým kulturním rysům. Mnoho Australanů považuje rovnostářství, kamarádství, neúctu k autoritám a neformálnost za součást své národní identity. Tyto rysy se projevují v australském slangu i v australském humoru, který je často charakterizován jako suchý, neuctivý a ironický. Noví občané a držitelé víz jsou povinni se zavázat k „australským hodnotám“, které Ministerstvo vnitra definuje jako: respekt k svobodě jednotlivce; uznání právního státu; odpor k rasové, genderové a náboženské diskriminaci; a pochopení principu „fair go“, který údajně zahrnuje rovnost příležitostí pro všechny a soucit s těmi, kteří to potřebují. O tom, co tyto hodnoty znamenají a zda je Australané dodržují, se diskutuje již od doby před vznikem federace. Umění Nejoceňovanějším australským architektem je nositel prestižní Pritzkerovy ceny Glenn Murcutt (narozen v Anglii). Dvě významné australské stavby byly zapsány na seznam světového kulturního dědictví UNESCO. První je budova Opery v Sydney, patrně nejikoničtější stavba v zemi, již dostavili roku 1973 podle návrhu dánského architekta Jorna Utzona. Druhou je Královská výstavní budova v Melbourne navržená pro mezinárodní výstavy v letech 1880 a 1888. Jejím autorem byl Joseph Reed. Krom toho jsou na seznamu australské historické káznice. Unikátním urbanistickým celkem je hlavní město Canberra, které na začátku 20. století vyprojektoval americký architekt Walter Burley Griffin, jako vzorové město prérijní architektury, plné zeleně. Nejvýznamnějším australským malířem byl Sidney Nolan, který se věnoval australské historii a přispěl rovněž k legendarizaci zločince Neda Kellyho. Od roku 2006 byl australským občanem i spisovatel a nositel Nobelovy ceny za literaturu John Maxwell Coetzee. Dalším literárním nobelistou byl Patrick White. Významnou představitelkou feminismu byla spisovatelka Germaine Greerová. Ke klasikům australské literatury patří Pamela Lyndon Traversová, která stvořila postavu chůvy Mary Poppinsové, populární zvláště v anglosaském světě. Ke známým autorům patří i Colleen McCulloughová, Peter Carey, Richard Flanagan, nebo autor Schindlerova seznamu Thomas Keneally. V žánru sci-fi se prosadil Greg Egan. Filmový scenárista John Farrow získal roku 1957 Oscara za scénář k filmu Cesta kolem světa za 80 dní. Také mnozí australští herci získali světový věhlas v Hollywodu, jako Errol Flynn, Russell Crowe, Nicole Kidmanová, Cate Blanchettová, Naomi Wattsová či Heath Ledger. V sérii X-men se objevil Hugh Jackman, ve filmech Thor či Avengers Chris Hemsworth, ve Spielbergově snímku Mnichov Eric Bana a ve Stroji času hrál Guy Pearce. Australanem byl i jeden z představitelů Jamese Bonda George Lazenby. V televizním seriálu Mentalista účinkoval Simon Baker. Televize zajistila celosvětovou proslulost i „lovci krokodýlů“ Stevu Irwinovi či šiřiteli křesťanství Nicku Vujicicovi. Z režisérů se v Hollywoodu prosadili Baz Luhrmann, George Miller či Bruce Beresford. Hlavní postavou tzv. australské nové vlny byl režisér Peter Weir. Jako tvůrce hudebních videoklipů se prosadil Russell Mulcahy. Mezi australské modelky se řadí Miranda Kerrová nebo Elle Macphersonová. Mezi známé australské hudební skladatele se zařadil Percy Grainger. V oblasti vážné hudby si získaly kredit operní pěvkyně Joan Sutherlandová a Nellie Melba. Australané se podobně jako jiní umělci z anglofonního prostoru poměrně hodně prosazují v globální popové a rockové hudbě. Mezi australské kapely patří AC/DC (frontman Bon Scott), Bee Gees, 5 Seconds of Summer, INXS (Michael Hutchence), Dead Can Dance (Lisa Gerrard), Savage Garden (Darren Hayes), Men at Work či Midnight Oil. Ze sólových umělců Kylie Minogue, Nick Cave, Natalie Imbruglia, Sia či Jason Donovan. Olivia Newton-Johnová (narozená v Anglii) se stala známou ve filmovém muzikálu Pomáda. Michael Balzary je kytaristou americké skupiny Red Hot Chili Peppers. Jako akustický kytarista proslul Tommy Emmanuel. Věda Nobelovu cenu za fyziku získali dva rodilí Australané William Lawrence Bragg (též občan Velké Británie) a Alexandr Michajlovič Prochorov (též občan SSSR). Také ji získal naturalizovaný Australan Brian Schmidt (narozen v USA). Nobelovu cenu za chemii získal John Cornforth (též občan Velké Británie). Nejvíce Australané uspěli při udílení Nobelových cen za fyziologii nebo lékařství. K australským laureátům patří Elizabeth Blackburnová (též občanka USA), Barry Marshall, Robin Warren, Peter C. Doherty, John Carew Eccles, Frank Macfarlane Burnet a Howard Florey. Naturalizovaným Australanem byl Bernard Katz (narozen v Německu). K významným představitelům australské vědy patřil i anatom a antropolog Raymond Dart, vynálezce černé skřínky David Warren, astronom James Dunlop (narozen ve Skotsku), průkopník radiové astronomie Grote Reber (narozen v USA), průkopník jaderné fúze a fyzik Mark Oliphant či matematici a nositelé Fieldsovy medaile Terence Tao a Akshay Venkatesh. V oblasti sociálních a humanitních věd je to nositel Nobelovy ceny za ekonomii John Harsanyi. Klasikem australské filozofie je Samuel Alexander (jakkoli se prosadil hlavně v Británii). V současnosti australskou filozofii reprezentují zejména Peter Singer a David Chalmers. Významným archeologem byl Vere Gordon Childe, psychologem Elton Mayo, lingvistiku rozvinuli zejména Michael Halliday. Pět australských univerzit se umístilo v první padesátce žebříčku QS World University Rankings 2021. Nejvýše Australská národní univerzita, státní instituce zaměřená na vědecký výzkum, jež sídlí v australském hlavním městě Canbeře. Dále jsou to Sydneyská univerzita, Univerzita v Melbourne, Univerzita Nového Jižního Walesu a Univerzita Queenslandu. V Šanghajském žebříčku 2021 se do první stovky nejlepších škol na světě dostala i Monashova univerzita a Západoaustralská univerzita. Se svými sedmi univerzitami v první stovce se Austrálie zařadila k naprostým univerzitním velmocem, předčila i Čínu, Japonsko, Švýcarsko či Kanadu. Jen Spojené státy a Británie dosáhly lepšího výsledku. V roce 2025 si Austrálie v žebříčku QS ještě polepšila, když se do první stovky nejlepších světových univerzit propracovaly krom všech sedmi výše uvedených ještě dvě další: Univerzita v Adelaide a Technická univerzita v Sydney. Tím byl stvrzen mimořádný vzestup australské vědy a úspěch vzdělanostní společnosti, na niž Austrálie vsadila. Kuchyně Australská kuchyně vychází z kuchyně anglické a je podobná kuchyni novozélandské. Je ovlivněna místními surovinami. V Austrálii je populární grilování, protože je zde na to vhodné podnebí. Oblíbená jsou také jídla domorodých Aboridžínců, tzv. bushfood. O tom, které jídlo je australským jídlem národním, se vedou spory, ale mnozí, jako například bývalý premiér Nového Jižního Walesu Bob Carre, za něj považují masový koláč. Za své národní jídlo ho ale považují i Novozélanďané. Zvláštností australské kuchyně je také Vegemite, tmavě hnědá pomazánka s kvasnicovým extraktem. Je obdobou pomazánky Marmite, která je oblíbená v Británii. Byla původně oblíbenou i v Austrálii, ale v roce 1919 došlo v důsledku poválečných potíží k narušení jejího dovozu z Británie, a tak australská firma Fred Walker & Co vyvinula vlastní kvasnicovou pomazánku, a to s výtažkem z cibule a celeru. Tento nový produkt spatřil světlo světa v roce 1922 a stal se ikonou australské gastronomie. K nejoblíbenějším dezertům patří lamington. Má máslový nebo piškotový střed, který je obalený vrstvou čokolády a kokosu. Častá je i vrstva krému nebo jahodového džemu uprostřed. Zvláštní roli v australské kultuře má také dort zvaný pavlova. Je z pečeného krému ze šlehaných bílků, zdobený šlehačkou a ovocem. Dort je pojmenovaný na počest ruské primabaleríny Anny Pavlovové, která v letech 1926 a 1929 navštívila Austrálii a Nový Zéland. O původ tohoto dortu se oba státy přou. Každopádně v Austrálii získal charakter jídla vánočního. Králem rychlého a pouličního občerstvení je v Austrálii Chiko Roll, drůbeží rolka inspirovaná čínskou kuchyní, kterou roku 1951 vymyslel Frank McEncroe. Austrálie má také silnou kávovou kulturu. Jeden způsob přípravy kávy se zde také zrodil, a to tzv. flat white, tedy espresso s velmi tenkou vrstvou pěny z mléka. Vzniklo patrně v Sydney v 80. letech, byť jako v řadě jiných podobných případů se o vynález přou Australané s Novozélanďany. Popularita flat white vzrostla poté, co ho do své nabídky zařadil globální fast foodový řetězec McDonald's. Sport Mezi nejoblíbenější sporty v Austrálii, co se týče účasti dospělých, patří: plavání, atletika, cyklistika, fotbal, golf, tenis, basketbal, surfování, netball a kriket. Australané mají mimořádnou tenisovou tradici. Do 60. let 20. století Australané v tenise dominovali, z této éry pocházejí jména osobností jako Rod Laver, John Newcombe, Evonne Goolagongová, Margaret Courtová, Arthur Ashe, Margaret Smithová, Ken Rosewall či Roy Emerson. V tzv. open éře, která začala na konci 60. let, výsadní postavení ztratili, přesto se řada australských tenistů prosadila, jako například světová jednička a vítěz Wimbledonu Lleyton Hewitt, světová jednička Patrick Rafter, vítěz Wimbledonu Pat Cash nebo Samantha Stosurová, která vyhrála US Open. Hegemonem ženského tenisu se na konci prvního dvacetiletí 21. století stala Ashleigh Bartyová, světová jednička a vítězka Austrálie, Roland Garros i Wimbledonu. Mimořádně úspěšný pár pro čtyřhru vytvořili Mark Woodforde a Todd Woodbridge. V Austrálii má velkou tradici také automobilový sport, mj. i proto, že na sousedním Novém Zélandu vznikla stáj Formule 1 McLaren, která dávala Australanům často příležitost. Jack Brabham se v závodech F1 stal trojnásobným mistrem světa. Jeden titul si připsal Alan Jones. Donedávna po okruzích kroužil i Mark Webber, který v šampionátu F1 dosáhl na třetí místo. I v závodech silničních motocyklů měli Australané své trumfy: Mick Doohan je pětinásobným mistrem světa, Casey Stoner dvojnásobným. Australané dlouho odmítali, podobně jako Američané, propadnout evropskému fotbalu. Ovšem na konci 20. století se to změnilo. V Evropě i na světových šampionátech uspěli Tim Cahill, Mark Schwarzer, Lucas Neill, Harry Kewell nebo Mark Viduka. Pět let byl šampionem pérové váhy UFC Alexander Volkanovski. Andrew Gaze je členem síně slávy Mezinárodní basketbalové federace. Basketbalistka Lauren Jacksonová byla vybrána mezi 15 nejlepších hráček americké WNBA všech dob. Cyklista Cadel Evans je vítěz Tour de France. Karrie Webbová je jedinou golfistkou, která dosáhla tzv. super grandslamu. Tradičními národními sporty jsou australský fotbal, kriket a pozemní hokej. K nejlepším hráčům kriketu v historii patří Australan Don Bradman, k osobnostem tohoto sportu patří i Allan Border. Rechelle Hawkesová vybojovala s národním týmem pozemního hokeje tři olympijská zlata. Jamie Dwyer byl pětkrát vyhlášen nejlepším pozemním hokejistou světa. Významná je i australská plavecká škola. Plavci Ian Thorpe a Emma McKeonová mají na svém kontě pět zlatých olympijských medailí. McKeonová získala na hrách v Tokiu roku 2021 jako první plavkyně v historii sedm medailí na jedněch hrách. Ale na olympiádách uspěli i další plavci, čtyři zlaté mají Dawn Fraserová, Cate Campbellová, Libby Trickettová a Murray Rose. Tři zlata mají ve sbírce Leisel Jonesová, Petria Thomasová, Grant Hackett, Emily Seebohmová, Kaylee McKeownová, Shane Gouldová, Jodie Henryová a Stephanie Riceová. Tradičně silní jsou Australané též v jízdě na koni, Andrew Hoy a Matthew Ryan získali v parkuru na olympijských hrách každý po třech zlatých medailích. Stejnou bilanci mají i veslaři Drew Ginn a James Tomkins. V atletice se Australanům dařilo v minulosti zvláště v bězích, k úspěšným běžkyním patřily Betty Cuthbertová (4 olympijská zlata) a Shirley Stricklandová, která má nejcennější olympijské kovy tři. K roku 2021 získala Austrálie na olympijských hrách 169 zlatých medailí. 69 z nich bylo v plavání. Pět z nich na hrách zimních. Z kolektivních sportů jsou Australané nejúspěšnější v pozemním hokeji, v němž brali již čtyři zlaté a celkem vybojovali 13 olympijských medailí. Dvakrát Austrálie olympijské hry pořádala, v roce 1956 je hostilo Melbourne, v roce 2000 Sydney. V roce 2032 třetí australskou olympiádu uspořádá Brisbane. Na olympiádě v Melbourne dosáhli Australané také největšího úspěchu v medailovém pořadí národů, vystoupali na třetí příčku. Odkazy Poznámky Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Australia na anglické Wikipedii. Literatura BLAINEY, Geoffrey. Dějiny Austrálie. Praha: Nakladatelství Lidové noviny, 2000. ISBN 80-7106-334-7. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Austrálie na Wikimedia Commons Slovníkové heslo Austrálie ve Wikislovníku Kategorie Austrálie ve Wikizprávách CIA. Australia - The World Factbook [online]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu. (anglicky) CzechTrade • Ministerstvo zahraničních věcí (MZV) • Zastupitelský úřad České republiky. Souhrnná teritoriální informace (Austrálie) [online]. Businessinfo.cz. Dostupné online. Australia [online]. Encyclopaedia Britannica [cit. 2011-08-15]. Dostupné online. (anglicky) Human rights in Australia [online]. Amnesty International. Dostupné online. (anglicky)