Asztúria

Az Asztúria hercegség (spanyolul Principado de Asturias, asztur-leóni nyelven Principáu d'Asturies) Spanyolország északi részének egyik történelmi tartománya és egyben autonóm közössége. Galicia, Kantábria valamint Kasztília és León között terül el az Atlanti-óceán partján, a Vizcayai-öbölben, melyet szokás Kantábriai-tengernek is nevezni. Asztúria hegyvidéki terület halászfalvakkal, s számos római kori emlékkel büszkélkedik. Lakosainak száma 1 008 028 fő (2024). Asztúria Galicia, Kasztília és León és Kantábria községekkel határos. Földrajz Asztúria legjelentősebb útvonalai, és rengeteg halászfalu települt a tengerpart mellé. Asztúria partjai festői szépséget kínálnak. A tengerpartot Costa Verdé-nek, azaz a Zöld Partnak nevezik Asztúriában. Asztúria éghajlata nedves, óceáni éghajlat, ezért itt nem kopár a vidék, mint Spanyolország déli részein. A sziklás partoktól délre már dombosabbá, lankásabbá válik a táj, amely már a Kantábriai-hegység elővidéke. A hegyeket hó fedi, a terep zuhatagos, mély erdők szegélyezik az utakat egészen Asztúria déli határáig. Itt emelkednek a Picos de Europa csúcsai 2648 méteres magasságokba. Vízrajz Tavak: A hercegség déli részén fekszik Asztúria két legnevezetesebb tóegyüttese. Az egyik, a Muniellos tavak vidéke, amelynek élővilága a természettudósok számára kedvelt kutatási terület. A tavak különleges, kvarckristályos homokkal bírnak, medrük szintén kedvelt területe a földrajzkutatóknak. Innen nem messze fekszik a Teixidal tó, amelynek egyedi élővilága van. Folyók: A hegyvidékek vízgyűjtőiből sok folyó indul óceán felé, és kezdetben vad, zuhatagos patakokként száguldanak át az erdőkön. A völgyekben szélesebb folyókká változnak. Maga Asztúria is két folyó között fekszik. Keleten az Eo, nyugaton a Deva folyó alkotja a határt. A leghosszabb szakasza a Nalónnak van Asztúriában. A Nalón mellékfolyója a Narcea Asztúria középső részén folyik keresztül. A kasztíliai vonulatok közül indul a másik jelentős folyó, az Ibias is, amely nyugatabbról ered. Természetvédelmi területek Az asztúriai kormányzat nagy erőfeszítéseket tesz a táj eredeti szépségének megőrzésére. A régió majdnem egyharmad része valamilyen környezetvédelmi park felügyelete alá tartozik. A legjelentősebb nemzeti park a tartomány keleti részén fekszik, a Picos de Europa Nemzeti Park, ahol tucatnyi különleges, őshonos fajnak ad otthont a Kantábriai-hegység cordillerája. A hegységben több történelmi várkastély is található, s itt helyezkedik Cangas de Onís városa, melynek környékén római kori épületek, hidak találhatóak. A Picos de Europa park közvetlen szomszédságában fekszik a Ponga Természetvédelmi Terület, amely az előbb említett nemzeti parkhoz hasonló természeti és kulturális értékekkel bír. Főként különleges állatvilága emelkedik ki. Nyugat felé helyezkedik Redes Natúrpark, a Peña Ubiña – La Mesa vagy a Fuentes del Narcea, Degaña és Ibias. Ezek mindegyike festői tájakat, értékes erdőket, tavakat vagy vízeséseket tartogat a kirándulók számára. Élővilág Az asztúriai erdők állatvilágához tartozik többek között az asturcón ló, amelyet az itteniek tenyésztették ki a hegyvidéki élethez. Ragadozók között található a barna medve, a farkas, a menyét és a nyest is. A madarak között a sasok, vércsék, baglyok és keselyűk. Többek között zergék, szarvasok, dámvadak, vaddisznók, nyulak, vadkacsák, kócsagok, sirályok, jégmadarak is előfordulnak. Asztúria növényvilágát páfrányok, tölgyek, bükkök, égerfák alkotják. Népesség Történelme Az Asztúriai Királyságot az Auseba-hegyi csata után alapította Pelayo vizigót nemes, hadvezér, és ő lett az első király. Fővárosa eleinte Cangas de Onísban volt. Silo király Praviába, majd II. Alfonz Oviedóba helyezte át. Pelayo 722-ben Covadongánál újabb jelentős győzelmet aratott a mórok ellen. Ezzel nemcsak az új királyság fennmaradását biztosította (Asztúriát a mórok soha nem tudták elfoglalni), de el is indította a reconquistát, azaz a félsziget visszafoglalását, ami hétszáz évig tartott. Ennek következő lépéseként I. Alfonz a 740-ben kitört berber felkelést kihasználva bekebelezte Galicia nagy részét. 742-ben kelet felé, alapvetően baszkok lakta területekre terjesztette ki királyságának határait, és 743-ban a Vizcayai-öböl partján elérte a baszk hercegség délnyugati határát. 760-ban utóda, Kegyetlen Fruela is legyőzött egy mór sereget, és újabb területeket hódított meg Galiciában. Levert egy baszk felkelést is, amely egyesek szerint a mai spanyol-baszk konfliktusok történelmi alapja. Fruelát az uralma ellen fellázadó nemesek ölték meg, és a belső villongásokon az őt követő Aurelio sem tudott úrrá lenni. A királyságot annyira meggyöngítették a mórok által támogatott rabszolga-felkelések, hogy félfüggetlen helyzetbe csúszott, és a 770-es évektől adót fizetett a Córdobai Emirátusnak. I. (Diakónus) Bermudo megpróbált önállósodni, de vereséget szenvedett a móroktól. A királyság újabb felemelkedése az erős kezű II. Alfonznak köszönhető. Tehetséges vezetőként öt hadjáratban (794-ben, 811-ben, 812-ben, 816-ban és 825-ben) is legyőzte a mórokat. Szövetséget kötött Nagy Károly frank uralkodóval. A 840-es évektől a vikingek (normannok) rendszeresen fosztogatták a Vizcayai-öböl partvidékét; a királyságnak ettől kezdve két fronton kellett helyt állnia. Leónt, ami később a királyság székhelye lett, I. Ordoño 856-ban foglalta vissza a móroktól. Az állam erős flottát épített, és azzal 859-ben a kalandozó vikingeket, 863-ban pedig a mórokat győzte le. III. (Nagy) Alfonz sorozatos hódításaival megduplázta a királyság területét: 868-ban meghódította Észak-Portugáliát, 871-ben Coimbrát és Kasztília egy részét. 882-ben megalapította az arabok elleni harc erődjének szánt Burgost, ami a 10–11. században Ó-Kasztília fővárosa lett. A baszk tartományok miatt ellentétbe került a Pamplonai Királysággal, és azt formálisan vazallusává tette. 910-ben az így megnövelt birodalmat felosztotta három fia között. Asztúria utolsó királya legkisebb fia, II. Fruela lett, ő ugyanis bátyjainak halála után azok országrészeit is megszerezte, az újraegyesített ország fővárosaként azonban Leónt hagyta meg és ezzel Asztúria 924-ben formálisan beleolvadt a Leóni Királyságba. Miután León szerepe megnőtt, Asztúriaé jelentősen csökkent, így több szempontból hátrányba jutott. Asztúria a 12. század elején Gonzalo Peláez gróf vezetésével megpróbált elszakadni Leóntól, de felkelései mindannyiszor kudarcba fulladtak. III. Henrik kasztíliai király használta először az Asztúria hercege címet, amelyet azóta a mindenkori spanyol trónörökösök is viselnek a mai napig. A 16. és a 17. század végén két nagy járvány söpört végig a tartományon, az előbbinek, az 1598-asnak a lakosság 20%-a vált áldozatává. A 17. században ugyanakkor gazdasági fellendülés következett, mivel az Amerikából behozott kukorica termelésére az asztúriai föld és éghajlat kiválóan bizonyult, így egyre több vidéki önellátó gazdaság létesült. 1608-ban Fernando de Valdés Salas megalapította az Oviedói Egyetemet, s ugyancsak ebben az időszakban fejeződött be az oviedói székesegyház építése. Az egyetem létrehozása nem oldotta meg az asztúriai köz- és felsőoktatás elmaradottságát. Az értelmiséget továbbra is a katolikus papság alkotta, amely fenntartotta az asztúriai nyelvű irodalmat. A 18. századi felvilágosodás, ha nem is élénk változásokat hozott e téren, de mégis elősegítette a kulturális és szellemi fejlődést, illetőleg az európai nívóra emelkedést. Asztúria számos személyiséggel járult hozzá a spanyol felvilágosodáshoz, köztük volt Gaspar Melchor de Jovellanos (Gaspar Melchor de Xovellanos), aki az általános spanyol tudományos és kulturális élet fellendítése mellett Asztúria előrehaladásáért is sokat dolgozott, így olyan intézmények megalakításán, amelyek a helyi gazdaság, oktatás, kultúra igazgatásával és az asztúriai nyelv fenntartásával foglalkoznak. Amikor Napóleon megszállta Spanyolországot, Asztúria elsőként csatlakozott a franciaellenes függetlenségi harchoz (félszigeti háború). A felkelés 1808. május 25-én vette kezdetét Oviedóban, ahol is a felkelők gyorsan uralmuk alá vették a várost, kezükbe került a La Vega fegyvergyár, s saját irányító testületet hoztak létre, a legfelsőbb xuntát. Asztúria rövidesen 20 ezer fős hadsereggel bírt, s a xunta hadat üzent Franciaországnak, majd követséget menesztettek III. György angol királyhoz, mely lépés ösztökélően hatott az ellenállásra Spanyolország más területein is. Asztúriát végül a Pedro Caro y Sureda márki galiciai hadsereg szabadította fel. Asztúria a karlista háborúkban is hadszíntérré vált. Az egyik ilyen esemény lett az alapja a ma is élő gasztronómiai hagyománynak, a Día del Desarme-nek (Leszerelés napja). A hagyomány szerint a karlista Gómez tábornok 1835 nyarán bevette Oviedót, majd három nap múlva kivonult a Baldomero Espartero vezette ellenséges csapatok elől. Az eseményekről több legenda is szól, amelyek szerint ételt kínálva fegyverezték le a városban állomásozó karlista katonákat. A század második felétől kezdett el iparosodni a tartomány, 1852-ben megnyitották az első vasútvonalat Langreo és Gijón között, amelyen főleg szenet szállítottak a gijóni kikötőbe. A következő évtizedekben a vasút további új szakaszokkal bővült, ezenkívül bányászati cégek és gyárak létesültek. A kialakuló burzsoázia ugyanakkor elhanyagolta az asztúriai nemzeti tudatot és kultúrát, helyette mindinkább a kasztíliai vezetésű spanyol nemzet felé fordult, ez pedig maga után vonta az asztúriai nyelv hanyatlását is. A század vége felé megjelent az asztúriai nacionalizmus és kialakultak a baloldali munkásmozgalmak, amelyek sokszor nagyméretű sztrájkokat robbantottak ki, így az asztúriai munkásság tevékenyen kivette a részét az 1917-es országos sztrájkból, melyet a spanyol csendőrség véresen levert. 1934 októberében tört ki az asztúriai munkásforradalom (asztúriaiul: Revolución d'Ochobre, azaz októberi forradalom). Október 4-én kezdődtek a harcok Oviedo bányáinak közelében. A harcokban a székesegyház, az egyetem és egy színház is súlyos károkat szenvedett, sőt a forradalmárok mintegy száz katolikus papot vagy civil hívőt végeztek ki. A forradalmat azonban nem sikerült Spanyolország más részeire kiterjeszteni, s az Alejandro Lerroux vezette spanyol kormány keményen fellépett ellene. A forradalom leverését Francisco Franco tábornok irányította, aki marokkói gyarmati csapatokat vezényelt Asztúriába. A spanyol polgárháborúban Asztúria és Kantábria a köztársaságiak oldalán állt. A köztársasági kormánytól a harcok során elszigetelődött a térség, ezért saját közigazgatást kellett kialakítania Asztúriai és Leóni Szuverén Tanácsállam néven. Asztúria ekkoriban gyakorlatilag hadban állt a nacionalista-párti Galiciával, s a harcokban keletről a baszk köztársasági csapatok támogatták. 1936. október 17-én a galiciai csapatok elfoglalták Oviedót. Egy évvel később elesett Gijón is és a köztársaságiak Kantábriába szorultak. A háború alatt Asztúria súlyos veszteségeket szenvedett mind emberélet, mind gazdasági, mind pedig kulturális tekintetben. Mintegy 16 ezer ember halt meg (11 500 ember harcokban, 5000 a megtorlások során). A lakosságot a továbbiakban betegségek és nélkülözés is tizedelte. A polgárháború után kétezer ember került börtönbe vagy munkatáborba, s további ezrek menekültek külföldre. A Franco-rezsim alatt tilos volt az asztúriai nyelv használata, amelynek visszaszorulása így folytatódott. Megindult amellett a károkat szenvedett gazdaság helyreállítása, amely további fellendüléssel és a népesség növekedésével párosult. Az 1980-as évek végétől és az 1990-es években az ipart leépülés jellemezte, melynek következtében jelentősen megugrott a munkanélküliek száma is a tartományban. Az 1970-es évek politikai változásai nyomán az autonómia folyamat részeként létrejött az Asztúriai Regionális Tanács, amelyből kialakult 1981. december 30-án az Asztúriai Hercegség autonóm kormánya, melynek első elnöke Rafael Fernández Álvarez lett. A terület legfőbb problémája a legújabb korban a fokozatos népességcsökkenés. Az asztúriai nyelv Az asztúriai,Asztúr-leóni vagy saját nyelvén Asturianu illetve bable nyelv a latin nyelvek családjába tartozik. Nemcsak Asztúria egyes részein honos a nyelv, mivel León északi részén vagy Portugália Miranda de Douro vidékén is beszélik. A mirandai és leóni nyelveket különválasztják, de a különbségek a valóságban elenyészők. Ma az asztúriai nyelv a spanyol mellett a hercegség másik hivatalosan elfogadott nyelve, pontosabban lehet igényelni többek között, hogy Asztúria iskoláiban asztúriai nyelven tanítsanak. Sokáig nem akarták fogadták el különálló nyelvként, hanem a spanyol nyelv dialektusának nevezték. 1980-ban sikerült kivívni az asztúr nyelv különállóságát. A nyelv eredete a római korokra nyúlik vissza, amikor az Ibériai-félszigeten élő kelta asztúr törzseket leigázták a rómaiak, akik romanizálódtak. Az őslakosok átvették a latin nyelvet, melyből idővel kialakult a mai asztúr nyelv. A kasztíliai spanyol csak a 14. században jelent meg a félsziget döntő hányadán. Ekkor ugyanis mindenhova kasztíliai anyanyelvű papokat, hivatalnokokat és katonákat helyeztek. Portugália elismerte a mirandai nyelvet és védelme alá vonta azt. Asztúriában és Leónban is egyre többen beszélik ezt a nyelvet. A politikusok támogatják, s a fiatalok között is népszerű. Az Asztúriai Nyelvi Akadémia (Academia de la Llingua Asturiana) nyelvtankönyveket és szótárakat jelentet meg, és több napilapot is beindított. Egy 1991-es felmérés szerint 100 ezer ember anyanyelve és 450 ezer második nyelve, továbbá mások is igen jól értik. A közösség autonómia törvénye külön védelmet biztosít az Asztúria nyugati végében beszélt eonaviai nyelvnek, amely nyelvészek szerint inkább a galiciai nyelv nyelvjárása jelentős aszturleóni befolyással. Közigazgatás A hercegség Községek Asztúria községei (concejos) a következők, a spanyol nevek után az asztúriai nyelvű nevekkel zárójelben: Allande (Ayande), Aller (Ayer), Amieva, Avilés, Belmonte de Miranda (Miranda), Bimenes, Boal (Bual), Cabrales, Cabranes, Candamo (Candamu), Cangas de Onís (Cangues d'Onís), Cangas del Narcea, Caravia, Carreño, Caso (Casu), Castrillón, Castropol, Coaña, Colunga, Corvera de Asturias (Corvera), Cudillero (Cuideiru), Degaña, El Franco, Gijón (Xixón), Gozón, Grado (Grau), Grandas de Salime, Ibias, Illano (Eilao), Illas, Langreo (Llangréu), Laviana (Llaviana), Lena (Ḷḷena), Llanera, Llanes, Mieres, Morcín, Muros de Nalón (Muros), Nava, Navia, Noreña, Onís, Oviedo (Uviéu), Parres, Peñamellera Alta, Peñamellera Baja (Peñamellera Baxa), Pesoz (Pezós), Piloña, Ponga, Pravia, Proaza, Quirós, Las Regueras (Les Regueres), Ribadedeva (Rivadeva), Ribadesella (Ribeseya), Ribera de Arriba (La Ribera), Riosa, Salas, San Martín de Oscos (Samartín d'Ozcos), San Martín del Rey Aurelio (Samartín del Rei Aurelio) , San Tirso de Abres (San Tiso d'Abres), Santa Eulalia de Oscos (Santalla d'Ozcos), Santo Adriano (Santu Adrianu), Sariego (Sariegu), Siero, Sobrescobio (Sobrescobiu), Somiedo (Somiedu), Soto del Barco (Sotu'l Barcu), Tapia de Casariego (Tapia), Taramundi, Teverga (Teberga), Tineo (Tinéu), Valdés, Vegadeo (A Veiga), Villanueva de Oscos (Vilanova d'Ozcos), Villaviciosa, Villayón, Yernes y Tameza. Népesség Asztúria lakossága általában Spanyolország összlakosságának 2%-át teszi ki. Az egy négyzetkilométerre jutó népességeloszlás 95 fő. A halálozási arány itt a legmagasabb, továbbá a születési arány is itt a legalacsonyabb Spanyolországban, utóbbi ráadásul az Európai Unió átlagát tekintve is igen alacsony. Spanyolország egyéb területeihez képest Asztúriát érinti a legkevésbé a bevándorlás. Vallási megoszlás Asztúria lakosságának 65%-a vallja magát a katolikus egyházhoz tartozónak, közülük 25%-a gyakorló katolikus. A lakosság más része (13%) agnosztikus illetve ateista (12-13%). Gazdaság A gazdaság gerincét évszázadokig a halászat és mezőgazdaság jelentette. A tejtermelés ugrásszerűen fejlődött az ágazaton belül alkalmazott gépesített technológia segítségével az 1960-as években. A Central Lechera Asturiana tejipari szövetkezet termékeit ma is Spanyolország egész területén forgalmazzák. Az iparosítás lassacskán átalakította a gazdaság képét Asztúriában, de igazi fellendülés a polgárháború után következett. A Franco-diktatúrában Asztúria volt a spanyol acélipar központja. Az új munkahelyek számos bevándorlót is vonzottak Spanyolország más tartományaiból, így Andalúziából, Extremadurából, Kasztíliából és Leónból. Az asztúriai acélipar mostanra hanyatlóban van, a szénkitermelés költségei más területekhez képest megnőttek. A 2000-es évek második felétől ugrásszerűen nőtt a munkanélküliek aránya, habár a 2010-es évek második felétől sikerült csökkenteni az arányt a szolgáltatások fejlődésének köszönhetően, mindenesetre a regionális gazdasági növekedés elmarad a spanyol átlagtól. Oviedo és Gijón körzeteiben kereskedelmi parkok nyíltak, ezalatt virágzik az építőipar is. Asztúriának 1986 óta jelentős haszna származott az európai uniós infrastruktúrákat fejleszteni célzó beruházásokból, bár vita volt azzal kapcsolatban is, hogy ezeket a forrásokat hogyan fordíthatnák a bányászok nyugdíjazására. Asztúria bruttó hazai GDP-je 23 milliárd euró volt, amely a spanyol gazdasági teljesítmény 1,9%-a. Az egy főre jutó vásárlóerővel kiegészített GDP ugyanebben az évben 24,400 euró volt, ami az uniós átlag 81%-a. Az egy alkalmazottra jutó GDP az uniós átlag 98%-át tette ki. Asztúria jelenleg Spanyolország 10. leggazdagabb régiója, amely jelentős visszaesés az 1970-as és 1980-as évek adataihoz képest, mikor is a tartományra, mint Dél-Európa egyik legvirágzóbb régiójára tekintettek. Mostanra a gazdaság a spanyol átlag alatt növekszik, habár a munkanélküliség 2017-re az országos átlag alá került. Politika Asztúria autonómiáját szabályozó rendeletét 1982. január 30-án fogadták el. Az autonóm kormányzat szervei: a kormánytanács, a közbizottság (asztúriaiul: general xunta) és az elnök hivatala, utóbbit a bizottság választja meg. Az bizottság feladatai közé tartozik a költségvetés jóváhagyása, valamint a kormánytanács tevékenységének irányítása és ellenőrzése. 45 képviselőből áll, akiket négy évre választanak meg általános választójog alapján. A régiónak saját politikai-társadalmi mozgalma van, az asztúriai nacionalizmus, amely szélesebb jogokat követel Asztúriának (így az asztúriai nemzet elismerését, valamint az asztúriai nyelv társhivatalos státuszát), ám néhány kivételtől eltekintve senki sem gondol egy Spanyolországtól független asztúriai állam létrehozására. Kultúra Legendák, misztikum A morajló tenger, a nyugodt hegyek, a ködös erdők kapcsán az asztúriaiak rengeteg legendát ismernek szörnyekről, teremtményekről és tündérekről. Ilyen történet szól Busgosuról is, aki egy félig ember félig állat teremtmény, kos lábakkal, szarvakkal és kócos hajjal. A legenda szerint Asztúria hegyeiben, erdejeiben él. Örökké mélabús természetű, és gyakran űzi ki az erdőből a vadászokat és favágókat. A nőket elrabolja és barlangjába cipeli. Ennek emlékére több városban is tartanak olyan fesztiválokat, amelyeken Busgosunak öltöznek a férfiak, és így kergetik a nőket. El Nuberu, azaz az Esőcsináló az egyik legfontosabb alakja az aztúriai mítoszoknak. Nuberu egyesek szerint egy kalapos törpe, mások sötét óriásnak írják le. Ő gyűjti össze a felhőket, és ő tud belőlük esőt, vagy havat fakasztani. Egykor fontos termékenység isten volt. A parasztok szerint a jó gazdák földjeiről összeszedte az összes kártevőt, és azokat egy rossz gazda birtokán szórta szét. Espumeru egy érdes hangú gyermek, aki a hullámok között él. A halászok úgy tartják, hogy Espumerut nehéz megpillantani, olyan fürge és olyan kicsi. A szirtek, zátonyok barlangjaiban él, és ő irányítja az apályt valamint a parti hullámokat. Xana nevét Asztúriában a szerencse, szépség és jóság jeleként értelmezik. Xana egy tündér, aki leggyakrabban az erdők forrásai körül él. Szőke haja és zöld szeme erdei pihenőknél jelenik meg, és segít a bajba jutott utazóknak. Huercu a halál nagyhatalmú ura. Mindig annak a képében jelenik meg, akit hamarosan magával fog vinni az alvilágba. A haldokló képében gyakran végigjárja annak életét. El Ventolín a varázslatos szellő. Szerelem és halál ura. Ő az aki összegyűjti a szerelmes sóhajokat és továbbítja azokat a megfelelő embernek, és ő az aki elveszi az utolsó lélegzetet. Sok szerelmest juttatott céljához, de a féltékenységet is továbbadja. A legenda szerint bölcsőkben alszik, gyermekekkel, és reggel ő szórja szét a harmatot. El Cuélebre, azaz a kígyó is sok asztúriai legenda szereplője. Kígyó testéhez denevér szárnyak tartoznak. Erdőkben és barlangokban lakik, embereket és háziállatokat eszik, de ő jelenti az egyetlen veszélyt a jóságos xanák számára. Életét arra fordítja, hogy kincseket gyűjtsön össze. Halálakor a tengerbe veti magát, és ott is őrködik kincsei fölött. Építészet Gasztronómia Mesas de Asturias Jelentése Asztúria asztalai, amely utal arra, hogy a régiónak különleges gasztronómiája van, és bizonyos ételek tipikusan az asztúr konyha remekei. A tengerekből a hal, erdőkről és rétekről hús, tej és sajt jelentik az alapanyagokat. A Mesas de Asturias kifejezést Asztúriában olyan éttermek kapják minősítésként, amelyek igazán kiváló minőségben tálalnak eredeti asztúr ételeket. Előszeretettel használják chorizut (spanyolul: chorizzo), egy jellegzetes kolbászt, a marha- és sertéshúst, a halat és déli fűszereket, mint a pirospaprikát, az olívát vagy az oreganót. Húsételek: A chorizo vagy chorizu az asztúriai konyha egyik jellegzetes terméke, amely kolbászféle. A bolla is kolbászféle. Kukoricaliszt, vöröshagyma, vér, szalonna, paprika és só felhasználásával készül. A cachopu, spanyolosan cachopo rántott szelet sonkával és sajttal töltve. Ízesíthetik spárgával. A carne hobernada marhahúsból készített hagyományos étel ez, amelyhez hagymát, vért, fokhagymát és fehér bort adnak. A neve kormányzói hús-t jelent, amely állítólag azzal van összefüggsében, hogy Asztúriát nehéz kormányozni, mint ahogy arra figyelni, hogy a marhahússal együtt sütött hagyma le ne égjen. Az emberzao, asztúriaiul pantrucu hasonló s magyar töltött káposztához. Marhahúsból, vérből, kukorica lisztből és hagymából készítik. Kis golyókat gyúrnak ebből a masszából és azt káposztalevélben kifőzik. A fabada A legtipikusabb asztúriai étel, babfőzelék kolbásszal (többnyire chorizuval). A tenger gyümölcsei: Az andaricas apró folyami rákok, amelyeket felforralnak, és így kis falatkákként szolgálják fel főleg ünnepek alkalmával. A bígarost előételként fogyasztják, amely főtt kagyló. A caldereta is Asztúria egyik legjellegzetesebb étele, egy halpörkölt, amit több fajta halból készítenek, s kagylót, paprikát és hagymát is tesznek bele. A centollu, spanyolul centollo főleg almabor mellé tálalt rák. Gyakran készítik el úgy, hogy saját héjában húsához főtt tojást, szószt vagy almabort kevernek. Édességek: A culiestros különleges édesség, amelynek alapanyaga a tej egy olyan tehéntől, amely nem régen borjazott. Ezt a tejet mézzel, cukorral és pirított liszttel kell összekeverni, majd kifőzni. A frixuelu a palacsinta asztúriai változata. Főleg karneválok, ünnepek idején készítik. A legtöbb frixuelu édes, és nincs megtöltve. A picatostes száraz kenyérből készül, amelyet tejbe, majd tojásba mártva sütnek ki, és végül megcukrozzák. A venera egy mandulatorta, amit rózsafonatokba gyúrnak és így sütik ki. Péksütemények: A bollos preñaos különleges kenyérfajta, amelyet közepén chorizuval sütnek ki. A boroña egyszerű kukoricakenyér. Ez a legelterjedtebb kenyérfajta Asztúriában. A marañueles keményre, ropogósra sütött kekszféle. Vajból, cukorból, tojásból, lisztből és citromhéjból készül. Jegyzetek Irodalom Chrisholm, Hugh (1911). Jovellanos, Gaspar Melchor de. Encyclopædia Britannica. Vol. 15. Cambridge: Cambridge University Press. 525–526. o. Peláez, Roberto J. (2002). Población y economía en la Asturias del siglo XVII. J. Menéndez Peláez y Otros, la Lliteratura Asturiana Nel Cuartu Centenariu de Antón de Marirreguera. Oviedo: Trabe. Preston, Paul (2006). The Spanish Civil War: Reaction, Revolution, and Revenge. New York: W. W. Norton and Company. ISBN 0393329879. További információk Hivatalos weboldal