Szent Hripszime-templom

A Szent Hripszime-templom (örményül: Սուրբ Հռիփսիմե եկեղեցի) egy 7. századi örmény ortodox templom az örményországi Vagarsapat (Ecsmiadzin) városában. 618-ban építtette Komitasz katolikosz Szent Hripszime, a római szűz és Örményország keresztény hitre térítésének egyik kulcsfigurájának sírja fölé. Az építése óta nagyrészt érintetlenül fennmaradt templomot építészeti kialakítása és arányai miatt széles körben csodálják. A klasszikus örmény építészet remekműveként tartják számon, amely számos más örmény templomra is hatással volt. Olyan építészeti újításokat vonultat fel, mint a trapéz alakú fülkék és a kúpos sarokboltozatok (amelyeknek ez az első datált példája), az ablakokkal áttört kupoladob, valamint Örményország egyetlen olyan példája, ahol a kupoladob tövében elhelyezkedő fiatornyok rögzítőelemként és támpillérként is szolgálnak. A Komitasz által hátrahagyott két felirat a fennmaradt második legkorábbi örmény nyelvű írásos emlék. A templomot a közelben található többi templommal – köztük Örményország anyatemplomával, az ecsmiadzini székesegyházzal – együtt 2000-ben vették fel az UNESCO világörökség listájára. Története A kereszténység előtti romok Az 1958-59-ben a templom belsejében végzett ásatások során a tartóoszlopok alatt egy díszített ión párkány három fekete tufatöredékét tárták fel fejjel lefelé elhelyezve. Ezekről a töredékekről azonnal megállapították, hogy egy kereszténység előtti hellenisztikus építményhez – valószínűleg egy templomhoz – tartoztak, és stílusukban hasonlítanak a garni templom párkányzatához. Egyes kutatók, köztük Alekszandr Szahinjan, aki a kezdeti felfedezés után az ásatásokat felügyelte, úgy érveltek, hogy a töredékek egy pogány templom jelenlétére utalnak a helyszínen. Mások azt feltételezik, hogy egy máshol, Vagarsapatban álló pogány épületből származnak, és később a templom alapozásánál hasznosították újra őket. A feltárt szakaszokat védőüveggel fedték be, hogy a nagyközönség is megtekinthesse őket. Korai keresztény építmények Az Agathangelosz által feljegyzett hagyományos történet szerint Hripszime, egy római szűz és társai (köztük Gajane) Örményországba menekültek Diocletianus római császár üldözése elől. Örményországban Hripszimét megkínozta és megölette III. Tiridatész pártus király, mivel a lány visszautasította közeledését. Miután Tiridatész a negyedik század elején (Kr. u. 301-re vagy 314-re datálva) áttért a kereszténységre, Világosító Szent Gergellyel együtt bűnbánatból egy martyriumot építettek vértanúsága helyszínén. Agathangelosz elbeszélése szerint Tiridatész hatalmas köveket hozatott az Ararát hegyéről Hripszime és társai martyriumainak megépítéséhez. A legkorábbi keresztény martyriumok egyikének tartott építményről úgy vélik, hogy részben a föld alá volt süllyesztve, a felszínen pedig egy baldachin helyezkedett el. Az épületet II. Sápúr szászánida király és örmény zoroasztriánus szövetségese, Meruzsan Arcruni pusztította el 363 körül, az ecsmiadzini székesegyházzal és más keresztény helyszínekkel együtt. 395-ben Szahak Partev katolikosz egy új kápolna-martyriumot építtetett, amelyet a későbbi történetíró, Szebeosz „túl alacsonynak és sötétnek” írt le. A Raffi Toroszján és Babken Arakelján által vezetett 1976–78-as régészeti ásatások egy kis, egyhajós bazilika alapjait tárták fel a jelenlegi templomtól mintegy 10 méterre keletre, amely valószínűleg ennek a 4. század végi építménynek a maradványa. Figyelemre méltó, hogy keresztény stílusú temetkezéseket is feltártak, amelyeket mind a tudósok, mind az örmény egyház Hripszimével és társaival azonosított. A Levelek könyvéből származó, 608-ra datált levél említ egy Sámuel nevű papot a Szent Hripszime-templomból, ami azt jelzi, hogy a kápolna abban az időben működő templom volt. A jelenlegi templom és Komitasz feliratai A 7. századi történetíró, Szebeosz elbeszélése szerint Komitasz katolikosz (ur. 615–628) leromboltatta a kis martyriumot, és megépíttette a jelenlegi templomot II. Huszrau szászánida király (ur. 590–628) uralkodásának 28. évében, amelyet 618-ra számítottak ki; ezt a kormeghatározást szinte egyöntetűen elfogadták. Vagarsapat ekkor római (bizánci) uralom alatt állt. Két felirat tanúskodik Komitasz szerepéről az építkezésben. Számos tudós úgy véli, hogy a himnuszíróként is ismert Komitasz lehetett a templom építésze Murad Haszratján felveti, hogy az egyik feliraton az „építőként” való megjelölése arra utal, hogy maga Komitasz volt az építész. A középkori Örményország egyik legfontosabb műemlékeként „igazi művészi jelentőséggel bíró, nagyszabású építményt” hozott létre. A templom két, erkatagir unciális írással vésett feliratot tartalmaz, amelyek megörökítik Komitasz katolikosz szerepét az építésében. Ezek a hagyományosan 618-ra, illetve 628-ra datált feliratok a Tekor-templom felirata (478–490 körül) után a második legrégebbi ismert örmény feliratok. Az első (202 × 60 cm-es) felirat a nyugati fal külsején található, és ma már nagyrészt eltakarja a harangtorony. Megörökítve Komitasz személyes felelősségét az építkezésért, így szól: „Engem, Komitaszt, Szent Hripszime sekrestyését Szent Gergely trónjára hívtak. Én építettem e szent krisztusi vértanúk templomát.” A második (150 × 35 cm-es) felirat a keleti apszis belsejében, az oltár mögött található. 1898-ban, a helyreállítási munkálatok során bukkant elő a vakolat alól, ekkor enyhén meg is sérült. Krisztushoz könyörögve, hogy ismerje el Komitasz fáradozásait, így szól: „Krisztus Isten, emlékezzél meg Komitaszról, Örményország katolikoszáról, Szent Hripszime építőjéről.” Hanyatlás és nagyszabású helyreállítás Nem sok mindent lehet tudni a templom középkori történetéről. A 10. századi katolikosz, Hovhannesz Draszhanakertci csodálatos és pompás építményként írta le. A feliratok arra utalnak, hogy időszakosan működött; köztük egy 1296-ból származó felirat, amely megörökíti a kolostor mentesítését a tized és más, a helyi uralkodók által kivetett gyapotadók alól, valamint egy másik 1302-ből a nyugati bejárat szemöldökfáján, amely 1000 ezüstpénz adományozását rögzíti. A kortárs Tabrizi Arakel beszámolt a templom 17. század eleji állapotáról, és részleteket közölt Piliposz katolikosz (ur. 1633–1655) általi helyreállításáról (a Szent Gajane-templommal együtt). Miután I. Abbász sah 1604–05-ben Perzsiába deportálta az örményeket, a templom „lakók és kerítések nélküli” maradt. Az elhagyatott és védtelen templom ekkorra már erősen romos állapotba is került. Az elhanyagoltság időszakaiban szépen faragott burkolóköveket bányásztak ki a templomból. Arakel elbeszélése szerint nem voltak ajtajai, sem oltára, a tető és a falak omladoztak, az alapok megrendültek és fel voltak ásva, a belső teret pedig trágya borította, mivel jószágokat hajtottak az istállóként használt templomba. Arakel szerint 1610-ben két katolikus Ágoston-rendi misszionárius ellopta Szent Hripszime ereklyéit, ami felháborodást váltott ki az örmények körében. I. Abbász perzsa sah segítségével az ereklyéket visszaszerezték és visszavitték. A Hripszime-templom helyreállítása Piliposz katolikosz alatt „elejétől a végéig három évig tartott, mivel a munka az 1100. [örmény] évben (1651) kezdődött, és az 1102. évben (1653) fejeződött be, nagy költségekkel és óriási erőfeszítésekkel.” Ez a helyreállítás magában foglalta az oromzatokat, a kupola tetejét, valamint egy portikusz, azaz nyitott narthex építését a nyugati bejárat elé (amelyre 1790-ben egy harangtornyot is emeltek). 1653-as helyreállítása óta a templomnak rendszeres gyülekezete volt. A későbbi katolikoszok, Egiazar (ur. 1681–1691) és Nahapet (ur. 1691–1705) további melléképületek hozzáadásával és a kéziratkészítés támogatásával járultak hozzá a templom újjáélesztéséhez. Az 1720-as években a falaira vésett hat felirat só, olaj, tömjén, rizs, gyertyák és bor adományozását rögzíti A 17. és 18. században a Szent Hripszime-templom szerzeteseit az ecsmiadzini kolostor látta el kenyérrel és ruházattal, de a kolostor saját termőfölddel és állatállománnyal is rendelkezett. Későbbi bővítések és felújítások I. Simeon jereváni katolikosz (ur. 1763–1780) 1765-ben új keresztet állíttatott a kupolájára, és 1776-ban a kolostort egy vályog kerítőfallal, saroktornyokkal és az északi oldalon egy kőből épült íves bejárattal erődítette meg. 1790-ben Gukasz Karneci katolikosz (ur. 1780–1799) egy rotunda alakú harangtornyot építtetett a Piliposz által 1653-ban emelt narthexre. Mkrtics Hrimjan katolikosz idején a templom jelentős felújításon esett át 1898-ban. Korábban, 1894-95-ben egy kétszintes szerzetesi lakóépület épült a kolostor falain belül, a vályogfalak keleti és déli szakaszait pedig kőfalakra cserélték. Korai szovjet időszak Asot Hovhanniszján,az Örmény SzSZK oktatásügyi népbiztosának 1921. februári rendelete államosította a templomot, és a Kulturális-Történelmi Intézet alá rendelte, de 1922 januárjában visszakerült az Ecsmiadzsini Anyaszék birtokába. 1926-ban Hacsik Dadján, a kolostor apátja kormányzati engedély nélkül kezdett önálló vizsgálatokba a területen, ami a kiutasításához és bebörtönzéséhez vezetett. Dadján az alapzat körül végzett ásatásokat, amivel jelentős károkat okozott, mivel így azokat esővíznek és hónak tette ki. A burkolókövek egy része 1932-ben omlott le. A templom egy évtizedig veszélyben forgott, amíg 1936-ban meg nem kezdődtek a helyreállítási munkálatok. Megerősítették az alapozását, helyreállították a tetőt, a kupolát, a kolostor falait és épületeit, valamint megszépítették a környező területet is. A helyreállítást Alekszandr Tamanján építész kezdeményezte, és Karo Gafadarján régész felügyelte. Az 1930-as évek elejére a templomot (újra)államosították, és a szomszédos épületekkel együtt Vagarsapati Régészeti Múzeum néven egy régiségtárrá alakították át. Helyreállítása után, 1936-ban maga a templom is múzeummá vált, amely a közeli zvartnoci székesegyházból származó különféle régészeti kiállítási tárgyaknak adott otthont, köztük egy urartui feliratnak, Karmir Blur-i edényeknek, a garni templom két ión oszlopfőjének, a lebontott jereváni Szent Péter és Pál-templom freskóinak, kőfeliratoknak és -töredékeknek, agyagedényeknek, valamint fényképeknek. A kőtárként (lapidáriumként) is jellemzett múzeum közel egy évtizedig működött. A templomot és a kolostort 1945 tavaszán adták vissza az Anyaszéknek, miután Gevorg Csorekcján helytartó katolikosz 1945 áprilisában Joszif Sztálinhoz fordult. A több mint 110 tételt számláló gyűjteményét nagyrészt az Örmény Történeti Múzeumba szállították át A lakóhelyiségeit még 1951-ben is a városi tanács lakásügyi osztálya és a milícia használta. Helyreállítása és újjáélesztése I. Vazgen katolikosz hivatali idejének (ur. 1955–1994) első éveiben kiterjedt helyreállítási munkálatokat és régészeti ásatásokat végeztek a templomban, az ecsmiadzini székesegyháznál zajló hasonló munkálatokkal párhuzamosan. I. Vazgen, aki „ősi szentélyeink legnagyszerűbbikének” nevezte az épületet, nagy erőfeszítéseket tett az újjáélesztésére. A helyreállítás 1955-ben kezdődött, és 1962-ben fejeződött be, az újraszentelésre pedig 1962 szeptemberében került sor. Más, állami támogatással helyreállított történelmi templomoktól eltérően ezt a projektet az Egyház felügyelte, és olasz-örmény jótevők, Onnik Manoukian és Yervant Hussisian finanszírozták, akik 15 000 dollárral (amely 2025-ben 172 000 dollárnak felel meg) támogatták a templomot, és további 6 000 dollárral (amely 2025-ben 65 000 dollárnak felel meg) a környező falak felújítását. A templom területét tufakő burkolattal és egy Rafajel Iszrajelján építész által tervezett bazalt ivókúttal szépítették. Iszrajelján tervezett egy új oltárasztalt (1960) és egy csillárt (1967) is. Az oltáron Szűz Mária oltárképe kapott helyet, amelyet Hovhannesz Minaszján alkotott és amelyet „az örmény festészettörténet egyik legkiválóbb műveként” méltattak. 1958-ban a helyreállítás a belső térre terelődött, amit a fehér vakolat és a mészlerakódások homokfúvással történő eltávolításával kezdtek. Ekkor bukkantak elő az eredeti sötét szürkésbarna tufafalak, valamint egy nyolc nagy és tizenhat kis sarokboltozatból álló rendszer a kör alakú kupoladob alatt. Az 1959-es ásatások során feltárták az eredeti padlószintet, amely körülbelül 40 cm-rel a korabeli szint alatt helyezkedett el; a padlót ezt követően az eredeti magasságnak megfelelően süllyesztették le. Az 1970-es évekre a Szent Hripszime-templom Szovjet-Örményország hat aktív apátságának egyike volt. További helyreállításra került sor 1985-ben, beleértve a harangtorony 1986–87-es, Arcrun Galikján és Avetik Teknecsján általi felújítását. Galikján új faajtókat is tervezett a templom számára. A Szovjetunió felbomlása és Örményország függetlenné válás után, az 1990-es évek közepén az örmény kormány visszaadott 3 hektárnyi, a kolostort körülvevő területet az Anyaszéknek, míg a templomépület jogi tulajdonjogát 2000 júliusában ruházták át. I. Karekin katolikosz alatt (ur. 1995–99) Louise Manoogian Simone filantróp finanszírozta a tető felújítását és a környező területek teljes újraburkolását, amely 1997-re készült el. 2012-ben egy új keresztelőmedencét szenteltek fel, és 2018-ban megünnepelték a templom fennállásának 1400. évfordulóját. Jegyzetek Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben a Saint Hripsime Church című angol Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként.