Cerkev sv. Hripsime

Cerkev sv. Hripsime (armensko Սուրբ Հռիփսիմե եկեղեցի, Surb Hṙiṗsimē jekegheci) je cerkev Armenske apostolske cerkve iz 7. stoletja v mestu Ečmiadzin (Vagharšapat) v Armeniji. Je ena izmed najstarejših ohranjenih cerkva v državi. Postavil jo je katolikos Komeitas, da bi nadomestil prvotni mavzolej, ki ga je zgradil katolikos Sahak Veliki leta 395 n. št. V mavzoleju so bili posmrtni ostanki mučenice svete Hripsime, kateri je cerkev tudi posvečena. Stavba, ki jo lahko vidimo danes, je bila dokončana leta 618 n. št. Znana je po svoji prefinjeni arhitekturi v armenskem slogu iz klasičnega obdobja, ki je vplival na številne druge armenske cerkve. Leta 2000 je bila uvrščena na seznam Unescove svetovne dediščine skupaj z drugimi bližnjimi cerkvami, med drugim tudi s Ečhmiadzinsko stolnico - matično cerkvijo Armenije. Zgodovina Pred 4. stoletjem je na mestu, kjer sedaj stoji cerkev, stal helenistični tempelj posvečen poganski boginji, podoben tistemu v Garniju. Med izkopavanji leta 1958 so pod nosilnim stebrom našli temelj monumentalne kamnite zgradbe s helenističnim ornamentom. Hripsime, skupaj z opatinjo Gajane in 38 neimenovanimi redovnicami, tradicionalno veljajo za prve krščanske mučenke v Armenski zgodovini. Armenski kralj Tiridat III. jih je v tistem času preganjal, mučil in na koncu tudi usmrtil. Po pisanju kronista Agatangela sta Tiridat in Gregor Razsvetitelj po spreobrnitvi v krščanstvo leta 301 na mestu njenega mučeništva, ki je bilo deloma pod zemljo, zgradila martyrium, posvečen mučenki. Izkopavanja okoli cerkve so odkrila ostanke več žensk, pokopanih na zgodnjekrščanski način, ki po besedah Agopa Jacka Hacikyana in drugih strokovnjakov »vsaj na prvi pogled podpirajo Agathangelovo zgodbo«. Leta 395 je patriarh Sahak Partev (Izak Partski) obnovil ali zgradil nov martyrium, ki ga je Šapur II iz Sasanidskega cesarstva uničil leta v 60. letih 3. stoletja. Po poročilu sodobnega kronista Sebeosa in dveh napisih, ki sta na zahodnem pročelju in vzhodni apsidi, je bila sedanja stavba postavljena v času vladavine katolikosa Komitasa (615–628). Stavba je nadomestila prejšnji mavzolej svete Hripsime. Znanstveniki menijo, da je bila cerkev dokončana leta 618. Kupola je bila najverjetneje obnovljena v 10. ali 11. stoletju, čeprav nekateri znanstveniki trdijo, da je trenutna kupola prvotna konstrukcija iz 7. stoletja. Cerkev je bila do začetka 17. stoletja dotrajana in je bila na koncu zapuščena. Glede na napis na zahodnem pročelju je cerkev leta 1653 obnovil katolikos Filip Po njegovem naročilu je bila pred zahodnim vhodom postavljen narteks (gavit). Na narteksu je bil leta 1790 po naročilu katolikosa Gukasa I. Karinskega postavljen zvonik. Leta 1776 je cerkev z opečnim zidom in stolpi na vogalih utrdil katolikos Simeon I. Erevanski. Leta 1880 sta bila iz gladko klesanega kamna zgrajena dva zidova - eden za zahodu in eden na jugu. Cerkev je bila leta 1898 celovito obnovljena. Sprva je cerkev dobila okrepljene temelje, kasneje, v letu 1936, pa sta bili popravljeni tudi streha in kupola. Leta 1958 so z notranjih sten odstranili omet in spustili notranja tla. Zvonik je bil obnovljen leta 1987. Arhitektura Sprejem Monumentalna zunanjost cerkve se šteje kot »eden izmed velikih dosežkov srednjeveške armenske arhitekture«. Skupaj s cerkvijo svete Gajane je »model stroge lepote zgodnje armenske cerkvene arhitekture«. Omejitve Cerkev ni najzgodnejši primer te arhitekturne oblike, vendar je oblika v arhitekturni zgodovini splošno znana kot tip Hripsime, saj je ta cerkev najbolj znan primer te oblike. Ta tip cerkve je poimenovan tudi kot tip Džvari ali tip Džvari-Hripsime po samostanu Džvari v Gruziji. Omembe vredne cerkve s podobnimi tlorisi vključujejo cerkev svetega Janeza (Surb Hovhannes) v Avanu (6. stoletje), cerkev svetega Jurija (Surb Gevorg) v Garnahovitu (6. stoletje), cerkev svetega Križa v Soradirju (6. stoletje), samostan Targmančac v Ajgešatu (7. stoletje), stolnica svetega Križa v Aghtamarju (10. stoletje), in samostanska cerkev Svete Matere Božje (Surb Astvatsatsin) v Varagavanku (11. stoletje). Arhitekturno obliko je mogoče najti tudi v sosednji Gruziji, kjer primeri s podobnim arhitekturnim slogom vključujejo cerkev Ateni Sioni (7. stoletje), samostan Džvari (7. stoletje) in samostan Martvili (10. stoletje). Opis Cerkev sv. Hripsime je kupolasti tetrakonč, zaprt v pravokotnik, z dvema kotnima nišama na severni in južni strani. Nemški umetnostni zgodovinar Wilhelm Lübke je zapisal, da je cerkev zgrajena na »najbolj zapletena različica tlorisa križa«. Cerkev, ki je na povezovalni cesti proti Erevanu, je obdana z obzidjem z vogalnimi stolpi in ima štiri apside, po eno v vsaki smeri, ki so na zunanji strani kotno obložene. Ta zasnova tetrakonča je posebna vrsta armenske centralne zgradbe in je bila uporabljena tudi v drugih cerkvah v tem času, kot so tiste v Avanu, Gaharnovitu in Sissianu. Prostori so okrog kupole združeni v obliki zvezde, vendar se strokovnjaki ne strinjajo glede njene starosti, ne glede na to, ali je bila originalna ali obnovljena v 10. do 11. stoletju. Tambur je šestnajststranski in ima dvanajst oken. Na dnu kupole stojijo štirje stolpi, ki po eni strani krepijo njeno stabilnost, po drugi pa optično integrirajo njeno poligonalno obliko v pravokoten tloris cerkve. V vogalih cerkve so majhne sprehajalne komore. Pod vzhodno apsido je obokani Martirio z relikvijami sv. Hripsima. Poleg nje so v cerkvi pokopani trije katolikoni iz prve polovice 18. stoletja in postavljenih več hačkarjev. V celoti gledano zasnova notranjosti, ki je zaradi lahke konstrukcije razmeroma velika, temelji predvsem na navpični osi pod kupolo. V zidu ob strani apsid so vrezane niše, ki segajo do višine pročelja, in klet pod cerkvijo za večjo stabilnost v primeru potresov, ki jih je sv. Hripsime vzdržala do danes. Zahvaljujoč dvanajstim enako razmaknjenim rebrom je cerkev izdelana iz lažjega materiala, ki razbremeni stožčasti vrh, to je vrh kupole, in ohranja nizko težišče. Ti ukrepi povečajo odpornost na Rayleighove valove, ki se pojavijo na površini v primeru potresa. Cerkev sv. Hripsime je poimenovana za armenski osrednji stavbni tip Awan-Hripsime, katere štiri konhe so razširjene s stranskimi vogalnimi prostori v kompleksen tloris in ki predstavlja razširitev in strukturno izboljšavo v primerjavi s tipom Mastara. Nasproti tega je dva kilometra oddaljena stolnica Zvartnoc iz sredine 7. stoletja, katere tetrakonč je stabilizirala zunanja krožna galerija. Armenski zgodovinar Arakel iz Tabriza kot sodobna priča poroča, da je bila cerkev obnovljena od leta 1651 do 1653. Na zahodni strani je bil med drugim dozidan manjši portik. Leta 1751 je nastala oltarna slika iz intarzije biserne matice, ki priča o visokem obrtništvu takratne Armenije. Leta 1790 so pred zahodnim portalom postavili dvonadstropni zvonik, podprt s štirimi stebri, katerega šotorska streha sloni na osmerokotni rotondi z osmimi stebri. Med obnovami od 1959 do 1962 so pod velikim, razmeroma nizkim tamburjem odkrili sistem 24 tromp. Tudi v tem času so pod cerkvijo odkrili ostanke iz predkrščanskih časov. Galerija Umetniške in zgodovinske upodobitve Glej tudi Ečmiadzinska stolnica Cerkev sv. Gajane Stolnica Zvartnoc Sklici Literatura Akademski članki Eremian, Aleksandra (1974). »Հայաստանի V-VII դդ. գմբեթավոր կառույցների նախագծման սկզբունքների մասին [On the principles of designs of 5th-7th century domed structures in Armenia]«. Lraber Hasarakakan Gitutyunneri (v armenščini). № 10 (10): 56–82. Arhivirano iz prvotnega spletišča dne 26. septembra 2020. Pridobljeno 22. marca 2022. : |volume= ima odvečno besedilo (pomoč) Haroutiunyan, Arsen (2011). »Ս. Հռիփսիմեի եւ Ս. Շողակաթի վանքերի որմերին ագուցված խաչքարերի նորահայտ վիմագրերը [The newly discovered inscriptions of cross-stones placed on the walls of St. Hripsimeh and St. Shoghakat Monasteries]«. Etchmiadzin (magazine) (v armenščini). 67 (5): 88–94. Khalatyan, Nerses (2008). »Ս. Գայանե Վանքի վերանորոգությունները [Renovations of St. Gayane Church]«. Etchmiadzin (magazine) (v armenščini). 64 (3): 55–72. Objavljene knjige Lynch, H. F. B. (1901). Armenia, travels and studies. Volume I: The Russian Provinces. London: Longmans, Green, and Co. Strzygowski, Josef (1918). Die Baukunst der Armenier und Europa [The Architecture of the Armenians and of Europe] Volume I (v nemščini). Vienna: Kunstverlag Anton Schroll & Co. str. 92–94. Russell, James R. (1987). Zoroastrianism in Armenia. Cambridge, Massachusetts: Harvard University Press. ISBN 0-674-96850-6. Zunanje povezave Cerkev svete Hripsime O cerkvi svete Hripsime Viri