NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Гошаванк

Гошава́нк (арм. Գոշավանք), Нор Гети́к (арм. Նոր Գետիկ) — армянский средневековый монастырский комплекс XII—XIII веков в селе Гош, Тавушской области Армении. Исторический очерк Расположен в области Кайен провинции исторического Гугарка, Великой Армении. На месте разрушенной от землетрясения монастыря Гетик основал Мхитар Гош при содействии князя Иване Закаряна в 1188 году. Получил название Нор-Гетик, что по-армянски означает Новый Гетик (от Гет — река, из-за проходящей рядом реки). После смерти Гоша в 1213 году монастырь стали называть также Гошаванк. Один из крупнейших культурных, образовательных и религиозных центров средневековой Армении. В источниках упоминается как семинария, университет и т. д. Здесь учились и жили видные культурные деятели Армении Ванакан Вардапет и Киракос Гандзакеци. Согласно надписям на церкви а также сообщениям Гандзакеци большую часть здании построил архитектор Мхитар по прозвищу «Хюсн». Кроме него, в источниках упоминаются зодчие Григор и Закиос. Комплекс включает церкви Аствацацин (1191—1196) типа купольного зала, гавит (1197—1203), церковь св. Григория (1208—1241) типа купольного зала, а также маленькую церковь Лусаворич (1237—1241) типа сводчатого зала, 2-этажное здание с книгохранилищем (до 1231) в 1-м этаже и храмом, увенчанным звонницей-ротондой, на втором (1241—1291), несколько часовен (в том числе Рипсимэ, 1208) и других зданий. На территории монастыря — разрушенный склеп Мхитара Гоша, кладбища и искусно сделанные хачкары. В тринадцатом веке армянский историк Киракос Гандзакеци описывая освящение церкви в Гошаванке, восхвалял ковер, сотканный для монастыря его царственными покровительницами и их сестрами: прекрасная завеса, которую она (царевна Арзу-Хатун) соткала для покрытия святой апсиды, дивная на вид, (сотканная) из очень тонкой козьей шерсти, окрашенная в разные цвета... как скульптурная работа и с живописными изображениями….Спасителя нашего и других святых, которые своей красотой изумляли зрителей.. Люди увидевшие этот ковер, воздавали хвалу Богу, за то что он дал женщинам знание ткачества и талант создавать подобия… Кроме того что она соткала прикрытие для этой церкви, она сделала то же самое и для монастырей Ахпат, Макараванк и Дади Ванк В 1890-х годах Смбат Парсаданян отремонтировал церковь Св. Ованеса Карапета, построенную Мхитаром Гошем. В 1957—1966 годах памятники Гошаванка были реставрированы. В 1958 году возле могилы Мхитара Гоша поставили ему памятник. В 1972 году здесь был создан историко-архитектурный музей. В 1978 году территория монастыря была благоустроена. До сегодняшнего дня сохранились многие рукописи, написанные в Гошаванке. В паре километров от Гошаванка, в лесу, живописнейшем месте находится Гошалич (дословно озеро Гоша) Галерея Примечания См. также Армянская архитектура Список храмов Армении
Манастир Гошаванк

Гошаванк (јерм. Գոշավանք), је јерменски средњовековни манастирски комплекс из 12. до 13. века у селу Гош у Јерменији. Историја манастира Смештен у области Каијен у историјском Гогарку. Гошаванк је основао Мкхитар Гош на месту манастира уништеног у земљотресу уз помоћ кнеза Ивана Закарјана 1188. године. Звали су га Нор Гетик, што на јерменском значи Нови Гетик (од Гет - река, јер у близини пролази река). После смрти Гхоша 1213. године, манастир се такође звао Гошаванк. Један од највећих културних, образовних и верских центара средњовековне Јерменије. Извори који га помињу као семениште, универзитет, итд. Овде су студирали и живели истакнути културни ликови Јерменије Ванакан Вардапет и Киракос Гандзакетси. Према натписима на цркви као и Гандзакетсијевих извештаја, већи део зграде је саградио архитекта Мкхитар, звани "Хусн". Поред њега, извори спомињу архитекте Григора и Закиоса. Укључује цркве Астватсатсина (1191–1196), попут куполасте хале, гавита (1197–1203), цркве св. Грегорија (1208–1241), куполаста дворана, као и мала црква Лусаворицх (1237–1241), као сводовна дворана, двоспратна зграда са оставом књига (до 1231) на 1. спрату и храм на коме је звоник ротунда, на другом ( 1241-1291), неколико капела (укључујући Хрипсиме, 1208) и друге зграде. На територији манастира - уништена крипта Мкхитар Гоша, гробља и вешто направљени унакрсни камен. У периоду од 1957-1966. године обновљени су објекти Гошаванка. 1972. године отворен је историјски и архитектонски музеј. Многи рукописи написани у Гошаванки сачувани су до данас. Неколико километара од Гошаванка, у шуми, живописно место је Гошлик (у преводу језеро Гош). Галерија Референце
Гошаванк

Гошава́нк (вірм. Գոշավանք), Нор Геті́к (вірм. Նոր Գետիկ) — вірменський середньовічний монастирський комплекс у селі Гош, марз (область) Тавуш, Вірменія. Включає церкви Аствацацін (1191–1196 рр.), з гавітом (1197–1203 рр.), та Григорія (1208–1241 рр.) купольного типу залу, а також маленьку церкву Лусаворіч (1237–1241 рр.) склепінчастого типу зала, 2-поверховий будинок з книгосховищем (до 1231 р.) на 1-му поверсі і храмом, увінчаним дзвіницею-ротондою, на другому (1241–1291 рр.), кілька каплиць (у тому числі Ріпсіме, 1208 р.) та інших будівель. Заснований Мхітаром Гошем в XII столітті. Монастир був побудований замість зруйнованого землетрусом монастиря Гетік, від якого отримав назву Нор-Гетік (вірм. Новий Гетік). У 1950–1960 роках пам'ятники Гошаванка були реставровані. У 1972 році тут було створено історико-архітектурний музей. Після смерті Гоша монастир почали називати Гошаванк. Багато в чому завдяки учням Гоша в 1260–1266 рр. і далі, при тюркському правлінні, монастир залишався великим освітнім, духовним і ремісничим центром Середньовічної Вірменії. Серед видатних учених монастиря можна відзначити історика Кіракоса Гандзакеці. Досі збереглися багато рукописів, написаних в Гошаванку. На території монастиря — зруйнований склеп Мхітара Гоша, кладовище і майстерно зроблені хачкари. Основні споруди монастиря зведено архітектором Мхитаром. Крім нього, в джерелах згадуються зодчі Григор і Закіос. До монастиря на цьому місці був язичницький храм, який зберігся і наразі став частиною монастирського комплексу. Див. також Вікісховище має мультимедійні дані за темою: Гошаванк Агарцін Діліжанський національний парк
Dwin

Dwin (orm. Դվին, gr. Δούσιος lub Τίβιον) – opuszczone miasto w Armenii, w prowincji Ararat, 35 km na południe od Erywania, w średniowieczu duży ośrodek handlowy, stolica Królestwa Armenii. Zostało zbudowane w 335 roku przez Chosroesa II na miejscu starożytnego osiedla z III tysiąclecia p.n.e. W okresie największej świetności liczyło ok. 100 tysięcy mieszkańców. Zniszczone w 1236 roku przez Mongołów. Bibliografia Vardanyan, Sergey (1995). The Capitals of Armenia. Yerevan: Apolon. pp. 109–121. ISBN 5-8079-0778-7. Harutyunyan, V. (1947). Architectural landmarks of Dvin. Academy of Sciences of Armenian SSR.
Dúbio

Dúbio (em grego: Δούβιος; romaniz.: Doύbios) ou Tíbio (em grego: Τίβιον; romaniz.: Tíbion), mas também conhecida como Dvin ou Duin (em armênio/arménio: Դուին; romaniz.: Dwin) e Dabil (em árabe: دَبیل‎), foi uma grande cidade comercial, capital do Reino da Armênia na Antiguidade Tardia e da Armênia na Alta Idade Média. Suas ruínas estão localizadas na província de Ararate próximas a cidade de mesmo nome. Foi construída por Cosroes III em 335, num sítio com um antigo povoado e fortalezas, datado do III milênio a.C.. Desde então a cidade foi usada como a residência principal dos reis armênios da dinastia arsácida da Armênia. A cidade tinha uma população em torno de 100 000 habitantes que incluíam vários profissionais como artistas, artesãos, comerciantes e pescadores. Localização Dúbio está situada a norte da capital anterior da Armênia, a cidade de Artaxata, às margens do rio Metsamor, 35 km ao sul da moderna Erevã. Escavações sistemáticas em Dúbio começaram em 1937 e acharam materiais em abundância que esclarece muito da cultura da Armênia entre os séculos V-XIII. Nome Dvin também conhecida como Duin, de acordo com seu nome clássico, nas primeiras fontes da antiga Armênia quase sempre aparecia Dwin ou Duin. Mais tarde, pesquisadores normatizaram o nome de Dvin para facilitar na literatura acadêmica. A palavra é de origem iraniana média e significa "colina". História Após o fim do Reino da Armênia em 428, ela tornou-se a residência dos governadores marzobãs indicados pelo Império Sassânida, os curopalatas do Império Bizantino e mais tarde os osticãs dos Califado Omíada e Califado Abássida, e todos eles eram oriundos da nobreza nacarar. Em 640, Dúbio se tornou o centro do Emirado da Armênia. Sob o controle dos arsácidas, Dúbio prosperou como uma das cidades mais populosas a leste de Constantinopla. Seu bem-estar continuou até depois da partilha da Armênia entre os sassânidas e romanos, e se tornou um alvo durante as invasões árabes. De acordo com Sebeos e o católico João V, o Historiador, Dúbio capitulou em 640 durante o reinado de Constante II e do católico Esdras I (r. 630–641). Os árabes chamaram a cidade de Dabil. Apesar do fato que Dúbio ter sido um campo de batalha entre forças árabes e bizantinas nos dois séculos seguintes, no século IX ainda era uma cidade próspera. Frequentes terremotos e a contínua opressão árabe contribuíram para o declínio da cidade no início do século X. Durante o maior terremoto em 893, a cidade foi destruída, causando aproximadamente 30 000 vítimas e deixou 70 000 desabrigados. Os bizantino conquistaram a Armênia e Dúbio em 1045 da dinastia Bagratúnio. Em 1064, o Império Seljúcida ocupou a cidade. Os curdos xadádidas dominaram-na e fizeram dos seljúcidas seus vassalos até o rei da Geórgia Jorge III conquistá-la em 1173. Entre 1201-1203, durante o reinado da rainha Tamar, ela esteve novamente sob controle georgiano. Em 1236, ela foi completamente destruída pelos mongóis. Dúbio foi o local de nascimento de Najemadim Aiube e Xircu, generais curdos a serviço do Império Seljúcida; o filho de Najemadim, Saladino, fundou o Império Aiúbida. Referências Bibliografia Ligações externas Artigo sobre Dvin na Iranica
Двін

Двін, Востан Двін (вірм. Դվին; грец. Δουσιος, Τισιον, араб. دبيل (Дабіль), перс. دوين) — велике ремісниче-торгове місто, столиця середньовічної Вірменії та головне місто однойменної області в провінції Арарат. Збудований царем Великої Вірменії Хосровом II у 335 р. на місці стародавнього поселення та фортеці III тисячоліття до н. е. населення міста становило 100 000 осіб, які займалися різними професіями, включаючи мистецтво та ремесла, торгівлю, рибальство та інше. З цього ж часу тут перебувала резиденція вірменських царів династії Аршакидів. Розташування Двін розташований на північ від попередньої стародавньої столиці Вірменії, міста Артаксата, за 35 км на південь від сучасного Єревана. Двін також відомий як Дуїн відповідно до його класичної назви, стародавні вірменські першоджерела ім'я міста майже завжди виділяють як Двин або Дуїн. Пізніші автори надають перевагу найменуванню «Двін», яке є найпоширенішою формою у науковій літературі. Історія Після ліквідації Вірменського царства у 428 р., Двін став резиденцією перських, а з 640 р. — арабських правителів області Армінійа (араб. ارمينيّة), що включала у свій склад, окрім вірменських земель, також і Грузію, Арран та Баб аль-Абваб (Дербент). Ставши столицею держави, Двін незабаром перетворився в одне з найбільших міст Азії і за своїм багатством змагався з багатьма містами тодішнього світу. Але добробут його тривав недовго. Перший удар завдали йому араби. За Себеоса і Іоанну Католикоса, взяття Двіна відбулося при Константі II (641—668) і Католікосі Єзре (628—640). Попри те, що Двін з того часу кілька разів переходив із рук в руки, він на початку IX століття ще процвітав. Окрім утисків з боку завойовників, місто потерпало також від частих землетрусів, і з початку Х століття стало занепадати. Під час другого землетрусу у 893 р., в ньому загинуло близько 70 тис. жителів. У 1064 Вірменію завоювали сельджуки. Грузинський цар Георгій III в 1161—1162 рр. і, вдруге, в 1173 р. ненадовго відвойовував у них місто. У 1201—1203 рр., за часів правління цариці Тамари, Двін знову був приєднаний до Грузії. У 1236 місто було остаточно зруйновано монголами. Систематичні розкопки Двіна розпочалися з 1937 року і відкрили велику кількість матеріалів, які пролили світло на культуру Вірменії з V-го до XIII-го століття. У фортеці відкриті руїни палаців правителів Вірменії, побудованих після землетрусу 893 р. (під ними руїни палацових споруд IV—IX ст.), житлові будинки посадових осіб та гончарні майстерні X—XIII ст. У центрі міста — залишки собору, перебудованого у VII ст. з базилікального язичницького храму III ст., палац католікоса (V ст.), базилікальна церква (VI ст.), будівля великого караван-сараю (VI ст.) тощо. Джерела Vardanyan, Sergey (1995). The Capitals of Armenia. Yerevan: Apolon. с. 109—121. ISBN 5-8079-0778-7. Harutyunyan, V. (1947). Architectural landmarks of Dvin. Academy of Sciences of Armenian SSR. Посилання Стаття Іраніки про Двін Див. також Туризм у Вірменії Арташат Ані
Металлическая церковь (Спитак)

Металлическая церковь (арм. Մետաղե եկեղեցի) — церковь на окраине города Спитак Лорийской области Армении, построенная из металла. История Церковь была построена на холме кладбища, где похоронено множество жертв Спитакского землетрясения 1988 года. Примечания
Металева церква (Спітак)

Металева церква (вірм. Մետաղե եկեղեցի) — церква на околиці міста Спітак Лорійського району Вірменії, побудована з металу. Історія Церкву побудовано на пагорбі кладовища, де поховано багато жертв Спітакського землетрусу 1988 року. Матеріал споруди — олово. Див. також Спітакський землетрус Спітак Примітки
Hartashen, Syunik

Hartashen (Armenian: Հարթաշեն) is a village in the Goris Municipality of the Syunik Province in Armenia. Toponymy The village has previously been known as Aigedzor, Azatashen-Alighuli, Këru, At’ghunk’, Alikulik’yand, Last, Alighulashen, Alighuli Ashaghy and Dzorashen. Demographics The Statistical Committee of Armenia reported its population was 717 in 2010, up from 662 at the 2001 census. References
Hartashen (Goris)

Hartashen es una localidad del raión de Goris, en la provincia de Syunik, Armenia, con una población censada en octubre de 2011 de 717 habitantes. Se encuentra ubicada en el centro-este de la provincia, a poca distancia del río Vorotán —afluente del río Aras, el cual, a su vez, lo es del Kurá— y de la frontera con Azerbaiyán.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Hartashen.
Министерство по чрезвычайным ситуациям Армении

Министерство по чрезвычайным ситуациям Армении, или МЧС Армении, — республиканский орган исполнительной власти Республики Армения, который занимается сферой гражданской обороны. Структура Министерство по чрезвычайным ситуациям РА является республиканским органом исполнительной власти, который разрабатывает, осуществляет и координирует отнесенную к его компетенции законами и иными правовыми актами политику Правительства Республики Армения в сферах гражданской обороны и защиты населения в чрезвычайных ситуациях. История МЧС Армении сформировано указом президента от 21 апреля 2008 года. Министерство с 1 декабря 2014 года объединено с Министерством территориального управления. С 23 февраля 2016 года воссоздано. Задачи Основные задачи ведомства — разработка политики по прогнозу чрезвычайных ситуаций и подготовка к ним, координация действий различных структур непосредственно во время чрезвычайных ситуаций и вопросы по оперативной ликвидации их последствий. Руководство Министром по чрезвычайным ситуациям Армении является Армен Памбухчян Структура Органом, функционирующем в сфере управления министерства, является Спасательная служба Армении. Выделенными подразделениями министерства являются Агентство государственных резервов, Национальное агентство сейсмической защиты, Агентство аккредитации и лицензирования, Государственная инспекция пожарной и технической безопасности. Министерству также подчинены Национальный центр технической безопасности и Специальная горноспасательная служба. День спасателя по решению правительства Армении отмечается 4 сентября. При министерстве действует Государственная академия кризисного управления. Примечания
Церковь Рождества Пресвятой Богородицы (Ванадзор)

Церковь Рождества Пресвятой Богородицы — храм Ереванско-Армянской епархии Русской православной церкви, расположенный в армянском городе Ванадзор. История Храм построен архитектором А. Померанцевым во время царствования Николая II и освящён в честь его небесного покровителя Николая Чудотворца в 1895 году В советские годы в храм был закрыт, и в нем в разные периоды были кинотеатр, спортзал, музей. Ровно через 100 лет после начала строительства, в 1993 году, храм был вновь освящен в честь Рождества Пресвятой Богородицы, и в нём возобновились богослужения. Галерея Духовенство Настоятель храма — иеромонах Галактион. См. также Православие в Армении Примечания Ссылки elitsy.ru — Храм Рождества Пресвятой Богородицы г. Ванадзор Канал Русской Православной Церкви в Армении
Cinema Moscou

El Cinema Moscou (armeni: Մոսկվա կինոթատրոն, romanitzat: Moskva kinotatron) és una sala de cinema a la capital armènia, Yerevan. Està situada a la plaça de Charles Aznavour, al carrer Abovyan. Història i estructura El cinema va obrir les portes el 1936 al solar de l'església de Sant Pau i Sant Pere, que va ser enderrocada a la dècada del 1930 per les autoritats soviètiques. L'edifici va ser dissenyat pels arquitectes Tiran Yerkanyan i Gevorg Kochar. El teatre va obrir les portes el 12 de desembre de 1936. La seva primera projecció va ser de la pel·lícula sovièticoarmènia Pepo. El 1960, l'edifici va ser redissenyat pels arquitectes Gevorg Kochar i Telman Gevorkyan. El 1983, l'edifici va ser remodelat quan la façana va ser decorada amb escenes de moltes pel·lícules sovièticoarmènies famoses, com ara Chapayev, Pepo, David Bek i Sayat Nova. El cinema va ser privatitzat el 1999. Després d'una important renovació, el cinema va reobrir el setembre del 2000. El Cinema Moscou és la seu principal del Festival Internacional de Cinema Golden Apricot Yerevan, un festival de cinema internacional que se celebra a Erevan cada any des del 2004. La plaça davant del cinema va rebre el nom de Charles Aznavour com a part de les celebracions del 10è aniversari de la independència armènia el 2001. Actualment, el Cinema de Moscou té 4 sales: la sala vermella amb 491 seients, la sala blava amb 350 seients, la sala vermella petita amb 49 seients i la galeria amb 35 seients. El cinema també té un teatre a l'aire lliure situat a la part est de l'edifici. Referències
Moskau-Kino

Das Moskau-Kino (armenisch Մոսկվա կինոթատրոն, Moskva kinotatron) ist ein Kino-Komplex am Charles-Aznavour-Platz im historischen Stadtteil Schahar der armenischen Hauptstadt Jerewan. Struktur und Nutzung Das Kino verfügt über vier Säle: den roten Saal mit einem Fassungsvermögen von 491 Sitzplätzen, den blauen Saal mit 350 Sitzplätzen, den kleinen roten Saal mit 49 Sitzplätzen und die Galerie mit 35 Sitzplätzen. An der Ostseite des Gebäudes gibt es zudem eine Open-Air-Leinwand. Das traditionsreiche und bei der Bevölkerung der Stadt beliebte Moskau-Kino dient unter anderem als Hauptspielstätte für das Filmfestival „Goldene Aprikose“, das seit 2004 jährlich in Jerewan stattfindet. Daneben beherbergt das Kino auch regelmäßig ein Jugendfilmfestival, ein Animationsfilmfestival sowie diverse Filmreihen zu ausländischen Filmen. Geschichte Das Kino eröffnete 1936 anstelle der 1930 abgerissenen Peter-und-Paul-Kirche, deren Überreste heute im Jerewaner Historischen Museum zu sehen sind. Das Gebäude im sowjetisch-klassizistischen Stil wurde von den Architekten Tiran Jerkanjan und Geworg Kotschar entworfen und eröffnete am 12. Dezember 1936 mit der Premiere des sowjetisch-armenischen Films Pepo. In 1960er Jahren erfolgte eine Umgestaltung des Kinos durch die Architekten Geworg Kotschar und Telman Geworgjan und 1983 eine Umgestaltung der Fassade mit Motiven der klassischen sowjetischen Filme Tschapajew, Pepo, Dawit Bek und Die Farbe des Granatapfels. 1999 wurde das Lichtspielhaus privatisiert und nach umfangreichen Renovierungsarbeiten im Jahr 2000 wieder eröffnet. Im Rahmen der Feierlichkeiten zum zehnten Jahrestag der Unabhängigkeit Armeniens wurde der Platz 2001 vor dem Lichtspielhaus nach Charles Aznavour benannt. Weblinks Offizielle Website des Moskau-Kinos (armenisch, englisch, russisch) Einzelnachweise
Moscow Cinema

Moscow Cinema (Armenian: Մոսկվա կինոթատրոն, romanized: Moskva kinotatron) is a cinema hall in the Armenian capital Yerevan. It is located in Charles Aznavour Square on Abovyan Street. History and structure The cinema was opened in 1936 on the site of Saint Paul and Peter Church, which was demolished in the 1930s by the Soviet authorities. The building was designed by architects Tiran Yerkanyan and Gevorg Kochar. The theatre was opened on 12 December 1936. Its first ever show was of the Soviet-Armenian movie Pepo. In 1960, the building was redesigned by architects Gevorg Kochar and Telman Gevorkyan. In 1983, the building was redeveloped when the facade was decorated with scenes of many famous Soviet-Armenian movies including Chapayev, Pepo, David Bek and Sayat Nova. The cinema was privatized in 1999. Following a major renovation, the cinema was reopened in September 2000. Moscow Cinema is the main venue of the Golden Apricot Yerevan International Film Festival, an international film festival held in Yerevan every year since 2004. The square in front of the cinema was named after Charles Aznavour as part of the celebrations of the 10th anniversary of Armenian independence in 2001. Currently, Moscow Cinema has 4 theatre halls: the red hall with 491 seats, the blue hall with 350 seats, the small red hall with 49 seats and the gallery with 35 seats. The cinema has also an open-air theatre located at the eastern side of the building. See also Armenian National Cinematheque Cinema of Armenia External links Review of Moscow Cinema About Moscow Cinema References
Cine Moskva

El Cine Moskva​ (en armenio: Մոսկվա կինոթատրոն) es la mayor sala de cine en la ciudad de Ereván, ubicado en la plaza Charles Aznavour en la calle Abovyan, en Armenia. Fue construido en el emplazamiento de la Iglesia de San Pablo y San Pedro, que fue demolido en la década de 1930 por las autoridades soviéticas. En 2010 se propuso demoler el cine y la reconstrucción de la iglesia. El cine ha participado en el "Golden Apricot", un festival de cine internacional que se celebra en Ereván todos los años desde 2004. La plaza delante del cine recibe el nombre de Charles Aznavour, como parte de las celebraciones del 10º aniversario de la independencia de Armenia en 2001. Véase también Sala de cine Cine Cinematografía Referencias
Cinéma Moscou

Cinéma Moscou (en arménien : Մոսկվա կինոթատրոն) est la plus grande salle de cinéma de la capitale arménienne d'Erevan. Elle est située Place Charles-Aznavour le long de la rue Abovyan. Elle fut construite en 1937 sur l'emplacement de l'ancienne église Saint-Pierre-et-Saint-Paul détruite par les autorités soviétiques dans les années 1930. Références Voir aussi Article connexe Le festival international du film d'Erevan est partiellement organisé au cinéma Moscou. Portail de l’Arménie Portail du cinéma Portail de la protection du patrimoine