Ecsmiadzini székesegyház

Az Ecsmiadzini székesegyház (örményül: Էջմիածնի Մայր Տաճար) az örmény apostoli egyház anyatemploma, amely az örményországi Ecsmiadzin, avagy Vagarsapat városában található. Általában az ókori Örményországban épült első székesegyháznak tekintik, és gyakran a világ legrégebbi székesegyházának tartják. Az eredeti templomot a 4. század elején – a hagyomány szerint 301 és 303 között – építette Örményország védőszentje, Világosító Szent Gergely, miután III. Tiridatész király a kereszténységet államvallássá tette. A templomot egy pogány templom helyére építették, szimbolizálva a pogányságtól a kereszténységhez való áttérést. A jelenlegi épület magját 483/4-ben Vahan Mamikonján építette, miután az előző súlyosan megrongálódott egy perzsa invázió során. Alapításától az 5. század második feléig Ecsmiadzin volt a katolikosz, az örmény egyház legfőbb vezetőjének székhelye. Bár soha nem vesztette el jelentőségét, a katedrális ezt követően évszázadokig gyakorlatilag elhanyagoltságban szenvedett. 1441-ben katolikosz székhelyként helyreállították, és ez a mai napig is ezt a szerepét tölti be. Azóta a Szent Ecsmiadzin Anyaegyház az örmény apostoli egyház közigazgatási központja. A várost 1604-ben I. Abbász perzsa sah kifosztotta, amikor a szentélyeket és köveket a székesegyházból Iszfahán Új-Julfába vitték, hogy aláássa az örmények földjükhöz való ragaszkodását. Azóta a templom számos felújításon esett át. A 17. század második felében harangtornyokat építettek hozzá, 1868-ban pedig a székesegyház keleti végében sekrestyét (múzeumot és relikviatermet) alakítottak ki. Ma a székesegyház az örmény építészet különböző korszakainak stílusait ötvözi. A korai szovjet időszakban hanyatlásnak indult, majd a 20. század második felében, a független Örményországban újjáéledt. Az örmény kereszténység központjaként nemcsak vallási, hanem politikai és kulturális szempontból is fontos helyszín Örményországban. Fontos zarándokhelyként az ország egyik leglátogatottabb helye. A közelben található több fontos kora középkori templommal együtt 2000-ben felkerült az UNESCO világörökség listájára. Története Alapítása és nevének eredete A 4. század elején az Örmény Királyság III. Tiridatész király uralkodása alatt az első ország lett a világon, amely a kereszténységet államvallásként fogadta el. Az örmény egyházi hagyomány szerint a katedrális alapjait 301 és 303 között rakták le. A székesegyház az akkori örmény főváros, Vagarshapat királyi palotája közelében épült, egy pogány templom helyén, amelyet Alexander Szahiniján az urartui korszakra datált. Bár nincs történelmi forrás, amely kereszténység előtti istentiszteleti helyre utalna, az 1950-es években a főoltár alatt egy gránitból készült, i. e. 8–6. századra datált urartui sztélét tártak fel. Az oltár alatt egy amforát is találtak, amelyet egy zoroasztriánus tűztemplom részének tartanak. Agathangelosz az Örmények története című művében elmeséli a katedrális alapításának legendáját. Örményország védőszentje és megtérítője, Világosító Szent Gergely isteni látomásban látta, ahogy az égből leszállva aranykalapáccsal megérinti a földet, jelezve, hol kell felépíteni a templomot. A későbbi hagyomány ezt a figurát Jézus Krisztussal hozta összefüggésbe, innen ered az Ecsmiadzin név (էջ ēĵ „leszállás” + մի mi „egyetlen” + -ա- -a- (összekötő elem) + ծին tsin „született”), ami hozzávetőlegesen „az Egyetlen Szülött [Isten Fia] leszállása” vagy „Leszállt az Egyetlen Szülött” jelentéssel bír. Az Ecsmiadzin név azonban csak a 15. században került használatba, míg a korábbi források „vagarsapati székesegyház” néven említik. A Szent Ecsmiadzin-székesegyház ünnepe (Տոն Կաթողիկե Սբ. Էջմիածնի) ünnepélyes megünneplésére az örmény egyházban húsvét után 64 nappal kerül sor, amelynek során elhangzik a 8. századi katolikosz, III. Szahak által írt himnusz, amely Szent Gergely látomását meséli el. Újjáépítése és hanyatlása Bizánci Faustus szerint a katedrális és Vagarshapat városa szinte teljesen megsemmisült a szászánida király, II. Sápúr 360-as évekbeli (kb. 363) inváziója során. Örményország kedvezőtlen gazdasági helyzete miatt a katedrálist csak részben újították fel I. Nerszész (uralkodott 353–373) és Örmény Szent Izsák (uralkodott 387–439) katolikoszok regnálása alatt. 387-ben Örményországot felosztották a Római Birodalom és a Szászánida Birodalom között. Ecsmiadzin a perzsa ellenőrzés alatt álló keleti részhez tartozott, örmény vazallus királyok uralma alatt, egészen 428-ig, amikor az örmény királyság felbomlott. 450-ben, hogy a zoroasztrianizmust rákényszerítse az örményekre, II. Jazdagird tűztemplomot építtetett a katedrális belsejében. Ennek a tűztemplomnak a máglyáját az 1950-es évekbeli ásatások során a keleti apszis oltára alatt tárták fel. Az 5. század utolsó negyedére a templom romos állapotba került. Lázér Parpecsi szerint 483-484-ben, amikor az ország viszonylag stabil volt, a perzsa-örmény marzban (kormányzó), Vahan Mamikonján alapjaitól újjáépítette a Perzsiával folytatott vallásszabadságért vívott küzdelem után. A legtöbb kutató arra a következtetésre jutott, hogy így a templom kereszt alakúvá vált, és nagyjából elnyerte mai formáját. Az új templom nagyon különbözött az eredetitől, amely „négy apszisú, unalmas, szürke kőből épült teremből állt, amelyben négy szabadon álló, kereszt alakú oszlop tartotta a kő kupolát”. Az új székesegyház „négyzet alaprajzú volt, amely egy görög keresztet zárt magába, és egy-egy kápolnával rendelkezett mindkét oldalon a keleti apszis mellett.” Bár a katolikosz székhelyét valamikor a 460-as–470-es években vagy 484-ben Dvinbe helyezték át, a katedrális soha nem vesztette el jelentőségét, és továbbra is „az örmény egyház egyik legfontosabb kegyhelye” maradt. A 15. századig az utolsó ismert felújításokat Komitasz katolikosz végzett 618-ban (Szebeosz szerint) és III. Nerszész katolikosz (uralkodott 640–661 között). Komitaszhoz kötődik a város másik két legfontosabb templomának, a Szent Hripszime- és a Szent Gajane-templom átépítése is. 982-ben a székesegyház keresztjét állítólag egy arab emír eltávolíttatta. Ezeknek a hanyatlásnak a századai alatt a székesegyház állapota olyan mértékben leromlott, hogy 1300-ban a híres érsek, Sztepanos Orbeliján egyik legismertebb versét erről a témáról írta (Sirató a székesegyházért) A versben, amely a mongolok és mamlúk örményországi és kilikiai inváziójának következményeiről szól, Orbeliján az Ecsmiadzin-székesegyházat „gyászoló nőként ábrázolja, aki korábbi pompájára gondolva gyermekeit arra buzdítja, hogy térjenek vissza szülőföldjükre [...] és állítsák vissza annak dicsőségét.” A reneszánsz utáni pusztulás A Kilikiai Örmény Királyság 1375-ös bukását követően a Ciliciai katolikatosz hanyatlásnak és zűrzavarnak indult. Az Agtamari katolikosz és a helyi befolyásos Szjunik püspökei ismét növelték Ecsmiadzin környékének jelentőségét. 1441-ben több száz vallási vezető gyűlt össze, és szavazással döntött a katolikosz újjáalakításáról. A székesegyházat Kirakosz katolikosz restauráltatta 1441 és 1443 között. Abban az időben a város török Karakojunlu fennhatósága alatt állt, de 1502-ben a szafavida Irán megszerezte az örmény területek egy részének, köztük Ecsmiadzinnak az irányítását, és bizonyos kiváltságokat biztosított az örmény egyháznak. A 16. és 17. században Örményország szenvedett a Perzsia és az Oszmán Birodalom közötti elhelyezkedése, valamint a két birodalom közötti konfliktusok miatt. Az Oszmán Birodalommal folytatott háború során I. Abbász perzsa sah a felperzselt föld taktikája részeként akár 350 000 örményt deportált Perzsiába, Ecsmiadzint pedig 1604-ben kifosztották. A sah azt akarta, hogy „szertefoszlassa az örmények hazatérésre vonatkozó reményeit” azáltal, hogy az örmények vallási központját Iránba költözteti, hogy Perzsiában erős örmény jelenlétet biztosítson. El akarta pusztítani a katedrálist, és fizikailag áthelyeztetni azt az újonnan alapított örmény közösségbe, Új-Julfába, a királyi főváros, Iszfahán közelében. Abbász sah felajánlotta a pápának az Új-Julfában épülő új székesegyházat. Ecsmiadzin végül nem került áthelyezésre, valószínűleg a magas költségek miatt. Végül csak néhány fontos kő (az oltár, a hagyomány szerint Jézus Krisztus mennybemenetelének helye), valamint az örmény egyház legszentebb ereklyéje,Világosító Szent Gergely jobb keze került áthelyezésre Új-Julfába. Ezeket beépítették a helyi örmény Szent György-templomba, amikor azt 1611-ben építették. Tizenöt ecsmiadzini kő még mindig a Szent György-templomban található. A 17-18. században 1627 óta a katedrális jelentős felújításon esett át Movszesz (Mózes) katolikosz vezetésével, amikor a kupolát, a mennyezetet, a tetőt, az alapokat és a burkolatot is kijavították. Ekkor a székesegyház köré a szerzetesek celláit, egy vendégházat és egyéb építményeket emeltek. Ezenkívül az épületegyüttes köré falat építettek, így az egy erődszerű komplexummá vált. A felújítási munkálatokat megszakította az 1635-1636-os oszmán–szafavida háború, amelynek során a templom sértetlen maradt. A felújításokat Filipposzs katolikosz (1632–1655) alatt folytatták, aki új cellákat épített a szerzetesek számára és felújította a tetőt. Ebben a században sok meglévő örmény templomhoz harangtornyokat építettek, így 1653-1654-ben megkezdték a harangtorony hozzáépítését a székesegyház nyugati szárnyához. Az építkezést 1658-ban IV. Hakob katolikosz fejezte be. Évtizedekkel később, 1682-ben Jeghiazár katolikosz további kisebb harangtornyokat építtetett vörös tufából a déli, keleti és északi szárnyakra. Az épület felújításai a 18. században is folytatódtak. 1720-ban Asztvatszatur katolikosz, majd 1777–1783 között I. Simeon jereváni katolikosz intézkedéseket hozott a katedrális megóvása érdekében. 1770-ben I. Simeon Ecsmiadzin közelében alapította meg Örményország első könyvnyomdáját. Simeon uralkodása alatt a kolostort teljesen fallal vették körül, és elválasztották Vagarsapat városától. Ghukas (Lucas) katolikosz 1784–1786 között folytatta a felújításokat. Az Orosz Birodalom idején Az Orosz Birodalom a 19. század elejére fokozatosan behatolt Transzkaukázus területére. Perzsia Erivan kánsága (a mai Jereván), amelyben Ecsmiadzin is található, fontos célponttá vált az oroszok számára. 1804 júniusában, az orosz–perzsa háború (1804–1813) idején Pavel Cicijianov tábornok vezette orosz csapatok megpróbálták elfoglalni Ecsmiadzint, de kudarcot vallottak. Néhány nappal a kísérlet után az oroszok visszatértek, és meglepetésszerűen támadtak egy másik perzsa haderőre, és szétverték őket. Cicijianov csapata bevonult Ecsmiadzinba, amelyet Auguste Bontems-Lefort, a korabeli perzsiai francia katonai követ szerint kifosztottak, súlyosan megrongálva az örmény vallási épületeket. Röviddel ezután az oroszok kénytelenek voltak visszavonulni a térségből, miután a perzsák sikeresen megvédték Jerevánt. Bontems-Lefort szerint az ortodox oroszok ecsmiadzini viselkedése ellentétben állt a muszlim perzsa uralkodóéval, aki tisztelettel bánt a helyi keresztény lakossággal. 1827. április 13-án, az orosz–perzsa háború (1826–1828) idején Ecsmiadzin harc nélkül került az orosz Ivan Fjodorovics Paszkevics tábornok csapatainak kezére, és az 1828-as turkmencsaji szerződés értelmében Oroszország hivatalosan annektálta a perzsa ellenőrzés alatt álló örmény területekkel együtt, amelyek nagyjából a mai Örmény Köztársaság (más néven Kelet-Örményország) területének feleltek meg. A székesegyház az orosz uralom alatt virágzott, annak ellenére, hogy az orosz császári kormány gyanította, hogy Ecsmiadzin „az örmény nacionalista érzelmek lehetséges központjává” válhat. Hivatalosan Ecsmiadzin az 1836-os alkotmány értelmében az Orosz Birodalomban élő örmények vallási központjává vált. 1868-ban IV. György katolikosz végeztette el az utolsó jelentős átalakítást a katedrálisban, amikor a keleti végéhez sekrestyét (múzeumot és relikviatermet) építtetett. 1874-ben megalapította a Gevorgian Szemináriumot, egy teológiai iskolát-főiskolát, amely a katedrális területén található. I. Markar katolikosz 1888-ban vállalta a katedrális belső terének restaurálását. A 20. század elején 1903-ban az orosz kormány rendeletet adott ki az örmény egyház vagyonának, köztük a székesegyház kincseinek elkobzásáról, az orosz rendőrök és katonák behatoltak a katedrálisba és elfoglalták azt. A népi ellenállás és Mkrtics katolikos személyes ellenállása miatt a rendeletet 1905-ben visszavonták. Az örmény népirtás idején az Ecsmiadzin-székesegyház és környéke a törökországi örmény menekültek egyik fő központjává vált. 1918 végén körülbelül 70 000 menekült tartózkodott az Ecsmiadzin körzetben. 1919-re az Egyesült Államokban székhellyel rendelkező Armenian Near East Relief (Örmény Közel-keleti Segélyszervezet) kórházat és árvaházat hozott létre és tartott fenn a székesegyház területén. 1918 tavaszán a város a törökök támadásának veszélyével szembesült. A katedrálistól alig néhány kilométerre zajló 1918. májusi szardarapati csata előtt Örményország polgári és katonai vezetése biztonsági okokból javasolta V. György katolikosznak, hogy távozzon Bjurakanba, de ő ezt elutasította. Az örmény erők végül visszaverték a török támadást, és megteremtették az Első Örmény Köztársaság alapjait. A rövid életű önállóság idején ismét jelentős szerephez jutott mind a város, mind a székesegyház. A szovjet uralom alatt Két év függetlenség után Örményországot 1920 decemberében elfoglalták az oroszok, és megkezdődött az ország szovjetizálása. Az 1921-es februári felkelés során az Ecsmiadzin feletti irányítást rövid ideig (áprilisig) a nacionalista Örmény Forradalmi Szövetség vette át, amely 1918 és 1920 között uralta a szovjetek előtti örmény kormányt. 1923 decemberében a katedrális déli apszisa összeomlott. Toros Toramanján felügyelete alatt helyreállították, ami az első eset volt a szovjet Örményországban egy építészeti műemlék helyreállítására. A nagy tisztogatás és a radikális állami ateista politika idején, az 1930-as évek végén, a katedrális „ostromlott intézmény volt, mivel a vallás felszámolására irányuló kampányt folytattak”. Az elnyomás csúcspontjára 1938 áprilisában került sor, amikor Khoren katolikoszt az NKVD meggyilkolta. Ugyanezen év augusztusában az örmény kommunista párt úgy döntött, hogy bezárja a kolostort, de a szovjet központi kormány láthatóan nem hagyta jóvá ezt a lépést. A külvilágtól elszigetelve a székesegyház és a hozzá tartozó intézmények alig tudták folytatni a működésüket, az ott dolgozók száma körülbelül húsz főre csökkent. Állítólag ez volt az egyetlen templom Szovjet-Örményországban, amelyet a kommunista kormány nem foglalt el. Az Egyesült Államokban működő, szovjetellenes örmény egyházmegye azt írta, hogy „a nagy katedrális üres emlékművé vált.” Ecsmiadzin a második világháború alatt lassan visszanyerte vallási jelentőségét. A Szentszék hivatalos lapja 1944-ben újra megjelent, míg a szeminárium 1945 szeptemberében nyílt meg újra. 1945-ben VI. György katolikoszt választották meg a hét évig betöltetlen pozícióra. Az Ecsmiadzinnál végzett keresztelések száma jelentősen emelkedett: 1949-ben 200-ról 1951-ben körülbelül 1700-ra. Mindazonáltal a katedrális szerepét a kommunista hivatalos körök lekicsinyelték. „Számukra az egyházi Ecsmiadzsin visszavonhatatlanul a múlté, és még ha a kolostor és a székesegyház alkalmanként lenyűgöző szertartások színhelye is, beleértve az új katolikosz megválasztását, ez a kommunista szempontból alig bír jelentőséggel” – írta Walter Kolarz 1961-ben. Ecsmiadzin Vazgen katolikosz alatt éledt újjá az 1950-es évek közepén, Sztálin halála után, a Hruscsov-féle enyhülés idején. 1955-1956-ban és 1959-ben régészeti ásatásokat végeztek, és a katedrális ebben az időszakban jelentős felújításon esett át. Gazdag diaszpóra-jótékonysági adományozók, mint Calouste Gulbenkian és Alex Manoogian, pénzügyileg támogatták a katedrális felújítását. Gulbenkian egyedül 400 000 dollárt (2024-ben 5 000 000 dollárnak megfelelő összeget) biztosított a restaurációra. Örményország függetlenedése után 2000-ben az épület felújításon esett át, mielőtt 2001-ben megünnepelték Örményország kereszténnyé válásának 1700. évfordulóját, ekkor a fémtetőjét kőlapokkal cserélték ki. 2003-ban az örmény egyház ünnepelte a székesegyház felszentelésének 1700. évfordulóját. II. Karekin katolikosz 2003-at a Szent Ecsmiadzin évének nyilvánította. A székesegyház legutóbbi felújítása 2012-ben kezdődött, amelynek középpontjában a kupola és a tető megerősítése és helyreállítása állt. Az ünnepélyes újranyitásra 2024. szeptember 29-én került sor, magas rangú tisztviselők, köztük Nikol Pasinján miniszterelnök részvételével. A fő támogatókat, köztük az Örmény diaszpóra milliárdosait, Noubar Afejánt és Szamvel Karapetyjánt, akik finanszírozták a felújítást, II. Karekin külön tiszteletben részesítette. Az eredeti cél a külső szerkezet felújítása volt, elsősorban a tetőcserepek javítása, de később a katedrális fizikai állapotával kapcsolatos jelentős problémákra derült fény. A kritikus szerkezeti elemek, köztük az oszlopok, a boltívek, a kupola és a boltozatok súlyosan megrongálódtak. A restauráláshoz kiváló minőségű anyagokat használtak, például injekciós vegyületeket, vízszigetelő szereket és habarcsot, amelyek többségét Olaszországból importálták. Ezenkívül a 2600 négyzetméter területet borító freskókat és festett felületeket is gondosan restaurálták. A 17. századi, vékony rézlemezekből készült, súlyosan megrongálódott keresztet egy bronzkereszttel helyettesítették, amely stílusában és méretében is nagyon hasonlít az eredetihez. 2025. június 27-én az örmény nemzetbiztonsági szolgálat és a rendőrség erői vették körül az épületegyüttest, és hatoltak be oda, mialatt főpapok tanácskoztak ott. A vád szerint Bagrat Galsztanján érsek és az egyház puccsot készített elő a miniszterelnök, Nikol Pasinján leváltására, mivel szerintük nem akadályozta meg a 2023-as hegyi-karabahi offenzíva során Hegyi-Karabah elfoglalását. Elhelyezkedése A székesegyház a Szent Ecsmiadzin „anyaszék” központjában, az örmény apostoli egyház közigazgatási székhelyén, a Vagharshapat vagy Ecsmiadzin néven ismert városban található. A székesegyházat körülvevő komplexumot, amely a katolikosz (pátriárka) rezidenciáját is magában foglalja, történelme nagy részében Ecsmiadzin kolostoraként (Էջմիածնի վանք) ismerték. A komplexum korábban 9,1 méter magas téglából vagy vályogból készült falakkal, és nyolc kör alakú toronnyal rendelkezett. Külső megjelenése miatt a 19. századi európai látogatók erődítményhez hasonlították. A fallal körülvett kolostor, egy hatalmas, négyszögletes fal vette körül, melyet négy kapun keresztül lehetett megközelíteni. A székesegyház egy négyszögletes udvar közepén áll, amely H. F. B. Lynch 1890-es években végzett mérései szerint 106,53 m × 102,16 m méretű volt, így nagyobb volt, mint az addig rekorderként számon tartott angliai Cambridge-ben található Trinity Great Court, és azt állította, hogy akkoriban ez lehetett a világ legnagyobb zárt négyszögudvara. Építészeti jellemzői Stílusa Az Ecsmiadzin kereszt alaprajzú, négy szabadon álló pillérrel és négy kiugró apszissal rendelkezik, amelyek belül félkörívesek, kívül sokszögletűek. Tetőzete többnyire lapos, kivéve a feltűnő központi kupolát, amelynek jellegzetesen örmény stílusú gúla alakú teteje sokszögű kupoladobon áll, és az apszisok tetején lévő négy kis haranglábat. Bár a székesegyházat az évszázadok során többször felújították, és a 17. és 19. században jelentős bővítésekre került sor, ám nagyrészt megtartotta a 483/4-ben épült épület formáját, különösen az alaprajzát. Az 5. századi épület a székesegyház magja, míg a kőkupola, a tornyok, a harangtorony és a hátsó bővítmény későbbi hozzáépítések. Varazdat Harutiuniján szerint a kupola eredetileg fából készült, és egy későbbi felújítás során kőből készültre cserélték. Az eredeti épület északi és keleti falainak egyes részei fennmaradtak. Alexander Szahiniján azzal érvelt, hogy Ecsmiadzin egyedülálló helyet foglal el az örmény (és nem örmény) építészettörténetben, mivel az örmény építészet különböző korszakainak jellemzőit egyszerre viseli magán, és szerinte ez teszi az épületet „hatalmas építészeti érdekességgé.” Christina Maranci azzal érvelt, hogy a sok átépítés miatt a stílusát „rendkívül nehéz elemezni”. Nyugaton a stílusát hagyományosan bizánci stílusúnak vagy a bizánci építészethez kapcsolódónak nevezik. Ranuccio Bianchi Bandinelli ezzel nem értett egyet, azt állítva, hogy a 4. századi örmény templomok, köztük Ecsmiadzin, jelentősen eltérnek a konstantinápolyi, Iusztinianosz-kori bizánci építészettől. Azt állította, hogy ezek helyi alkotások, amelyek technikai elemeket kölcsönöznek keletről (Hatra, Szarvesztán), de „alapvetően hellenisztikusak a formai felépítésükben és arányviszonyaikban.” Hasonlóképpen Hewsen azt állította, hogy a templom magjának kialakítása egy zoroasztriánus tűztemplom és egy klasszikus antik mauzóleum keveréke. Méretei és megjelenése A székesegyház mérete 33 x 30 méter, kupolája mintegy 34 méter magasra emelkedik, ami a mai európai mércével mérve kicsinek számít, ám korának egyik legnagyobb temploma, és napjainkban is Örményország egyik legnagyobb temploma. A templom magja szürke kőből épült, míg a 17. századi kiegészítések világos vörös színűek. James Bryce kevés megkülönböztető jegyet talált a külsejében, H. F. B. Lynch pedig nem csodálta különösebben az építészetét. Robert Ker Porter szerint építészete „durva jellegű, még akkor is, ha összehasonlítjuk az Angliában látható normann templomok legdurvább stílusával.” Egy National Geographic-író „szigorú és tekintélyt parancsoló alkotásként” jellemezte, míg két szovjet szerző szerint mindössze egy „masszív kocka, amelyet egy egyszerű hengeren álló fazettás kúp koronáz.” Robert H. Hewsen megjegyezte, hogy „nem a legnagyobb és nem is a legszebb az örmény templomok közül, mindazonáltal az együttes által nyújtott összbenyomás inspiráló, és az örmények nagy tisztelettel viseltetnek az épület iránt.” A IV. Gevorg katolikosz által 1868-ban hozzáépített hátsó bővítményt már a 19. századi látogatók is erősen kritizálták, mivel nem áll összhangban a templom többi részével. Az épület belseje Ecsmiadzin belső terét perzsa hatásokat mutató freskók díszítik, melyek virágokat, madarakat, tekercsmintákat és arabeszk díszeket ábrázolnak. A korabeli európai utazók többen is leírták és értékelték az akkori kinézetét: Bryce és Villari lenyűgözőnek találták a belső teret, míg Lynch „elég figyelemre méltónak” nevezte. Porter a belső teret „sötétnek és komornak” találta, a „rosszul megrajzolt és még rosszabb színű” festmények és a „kopott freskók” csak fokozzák a „komorságot, anélkül, hogy növelnék az ünnepélyességet.” Telfer „komornak, hatástalannak és teljesen hiányosnak” írta le, „minden építészeti erő és díszítés lenyűgöző elemétől megfosztva.” Bryce szerint „bizonyos komor méltóság és ősi régiség légköre áradt mindenből.” Stepanos Lehatsi 1664-ben festette ki a harangtorony belsjét. A templomban található korai freskókat a 18. században restaurálták. A 18. és 19. században örmény festők készítettek freskókat az Ószövetség jeleneteiről és örmény szentekről. Nagas Hovnataniján 1712 és 1721 között festette meg a belső tér egy részét. A kupolán található festményei és az oltár alatt található Theotokosz festménye a mai napig megmaradt. A jeles Hovnataniján család többi tagja (Hakob, Harutiján és Hovnatán) a 18. század folyamán további festményeket készített. Munkájukat a család következő generációi (Mkrtum és Hakob) folytatták a 19. században. A templom faajtaját 1889-ben faragták Tifliszben. A festményeket 1891-ben Mkrtics Krimiján katolikosz parancsára elszállították a katedrálisból, és jelenleg Örményország különböző múzeumaiban, többek között az Örmény Nemzeti Galériában őrzik őket. A katedrális belsejében található freskókat 1956-ban Lydia Durnovo, 1981–82-ben pedig Vardges Bagdaszarján restaurálta. Az 1950-es években a kőpadlót márványpadlóra cserélték. Ereklyék Jelenlegi ereklyék A katedrális múzeumában számos ereklye látható, köztük kéziratok és vallási tárgyak. A legjelentősebb kiállítási tárgyak között található a Szent Lándzsa, Jézus apostolainak és Keresztelő Jánosnak a relikviái, valamint a Noé bárkájának egy darabja. A relikviáriumban eredetileg Pedachtoë-i Athenogenész tárgyai is megtalálhatóak voltak, de nem világos, hogy ezek még mindig a templomban vannak-e. A Szent Lándzsát korábban a Geghard kolostorban őrizték, magának az épületnek a neve is erre utal (Geghardavank, azaz a Szent Lándzsa kolostora). Az első forrás, amely említést tesz róla, a 13. századi örmény kéziratban található „Jézus Krisztus szent ereklyéi” című szöveg. E szöveg szerint a Jézust átszúró lándzsát Júdás Tádé apostol hozta Örményországba. A kézirat nem határozza meg pontosan, hol őrizték, de a Szent ereklyék című szövegben található leírás pontosan egyezik a lándzsával. 1655-ben a francia utazó, Jean-Baptiste Tavernier volt az első nyugati, aki megtekintette a relikviát. 1805-ben az oroszok elfoglalták a kolostort, és a relikviát a grúziai Tbiliszibe vitték. Később visszakerült Örményországba, és ma is a Vagarsapatban található a székesegyházhoz tartozó Manogiján Múzeumban, egy 17. századi ereklyetartóban. Minden évben, Szent Júdás Tádé és Szent Bertalan apostolok emlékünnepén a relikviát ünnepélyesen közszemlére teszik. Az egykori tibeti harang A 17. századi harangtoronyban korábban egy tibeti buddhista felirattal ellátott harang lógott, amelyről külföldi utazók és tudósok számoltak be a 19. század folyamán. Simon Magakiján szerint a harangot az 1930-as évek végén a szovjetek eltávolították, és nyomtalanul eltűnt. A felirat másolatban fennmaradt Gevont Aliszján 1890-ben megjelent könyvében: Dan Martin Tibet-kutató azt írta, hogy a harangon háromszor ismételt három szótagos mantra, az oṃ aḥ hūṃ, a titkos mantra buddhizmusban mindenütt jelen van, és áldási felajánlásokhoz használják. Szerinte a felirat arra utal, hogy a harang eredetileg egy megszentelt buddhista vllási tárgy volt. Hewsen szerint a harang, amely az örmény-buddhista kapcsolatok bizonyítéka, „valószínűleg valamely mongol vagy ilhánida kán rég elfeledett ajándéka” volt. Martin két alternatív elméletet is javasolt, miszerint a harang eredetileg a környék egyik buddhista templomából származott, majd később annak pusztulásakor megmentették és Ecsmiadzintbe vitték, vagy a 17. században, a harangtorony építésének idején az új-julfai kereskedők hozhatták Lhászából Örményországba. Jelentősége Nemzeti és vallási szimbólum Ecsmiadzin helyszíne „megszentelt föld,” hasonlóan a Templom-hegyhez és az Aranytemplomhoz, amelyek a zsidók, illetve a szikhek milliói számára szent helyek. Mkrtics Krimiján első enciklikájában (1893) a katedrálist az „Ararát Sionjának” nevezte. 1991-ben I. Vazgen katolikosz „a mi salamoni templomunknak” nevezte. A komplexumot gyakran „örmény Vatikánnak” nevezik, mivel az örmény nép ősi kulturális és vallási központja, emellett az örmények számára világszerte fontos zarándokhely. Mivel a katedrális olyan fontos szerepet játszott az örmények identitásérzékének kialakulásában, az Ecsmiadzinba való zarándoklat „ugyanannyira etnikai, mint vallási élmény.” Theodore Edward Dowling 1910-ben azt írta, hogy Ecsmiadzin és az Ararát-hegy az örménység két leginkább tisztelt helyszíne. Sok évszázadon át a kolostor volt a hontalan örmény nép nemzeti és politikai központja, egy újságíró úgy írta le, mint „az örmények mindenütt található középpontját”. Az Első Örmény Köztársaság megalakulása és Jereván 1918-as hivatalos fővárossá kijelölése előtt nyugati források hangsúlyozták Ecsmiadzin politikai jelentőségét. A brit külügyminisztérium történelmi osztálya által 1920-ban készített könyvben Ecsmiadzint „az örmények nemzeti fővárosának tekintették.” A világ legrégebbi székesegyháza Ecsmiadzin Örményország első katedrálisának számít, ám számos forrás szerint ez a kereszténység legrégebbi székesegyháza is. (Ugyan a horvátországi Split Szent Domnius-főszékesegyháza régebbi, ám az erdetileg nem keresztény templomnak, hanem Domitianus római császár mauzóleumának épült, és csak később alakították át.) Néha Örményország első templomépületeként is emlegetik, de ez az állítás kevés támogatást kapott a tudósok körében, akik általában azt állítják, hogy az ország első temploma Astisatban, a Taron régióban volt. Az örmény egyház által engedélyezett, a székesegyházról szóló 2020-as könyvben azt állítják, hogy Ecsmiadzin volt a keresztény Örményország első temploma, bár korábban már léteztek keresztény imádkozóhelyek, például kápolnák vagy szentélyek. Robert W. Thomson azzal érvel, hogy bár nem ez volt az örmény egyház eredeti központja (amely Astisatban volt és maradt az ország 387-es felosztásáig), „egyértelműen szentély volt már Örményország legkorábbi keresztény korszakától kezdve”. 2024-ben viszont német és örmény régészek Artaxata határában feltárták a legrégebbi örmény templom maradványait, amely a 4. század elejéből származik. Ez viszont nem változtat az épület püspöki székhelykénti elsőségén. Az állami ateizmus ellenére a szovjetek gyakran hirdették a templom ősiségét. Egy 1982-es szovjet útikönyv „a Szovjetunió területén épült első keresztény templomnak” nevezte, míg az utazási író Georgij Kublitszkij 1984-ben azt írta, hogy a székesegyház „egyesek szerint a szovjet területen fennmaradt legrégebbi épület.” Építészettörténet A katedrális alaprajza – amelyet „négy apszisos négyzet cibóriummal” besorolással osztályoztak, és az örmény építészettörténeti írásokban „Ecsmiadzin-típusúnak” neveztek – a kora középkorban nem volt gyakori Örményországban. A mára már elpusztult, 624 és 631 között épült bagareni Szent Teodor-templom volt az egyetlen ismert templom, amelynek alaprajza és szerkezete jelentősen hasonlított az adott korszakban épült templomokéra. Hovhannes Kalpakcsiján szerint ez a típus a masztarai templomban (kb. Kr. u. 600) is megfigyelhető. A 19. században, az örmény múltra visszatekintő építészeti historizmus idején a templom alaprajzát közvetlenül másolták az új örmény templomokba. Ebből az időszakból néhány figyelemre méltó példa az észak-iráni Szent Tádé kolostor előcsarnoka, amely 1811-ben vagy 1819-ben épült, és 1830-ig állt fenn, és az 1868-ban épült Qazançı katedrális Şuşa városában. Tervrajza és kialakítása inspirálta az örmény diaszpóra templomait is, többek között Szingapúrban (1835), Párizsban (1904) és Bukarestben (1911–12). Josef Strzygowski, aki elsőként tanulmányozta alaposan az örmény építészetet és helyezte Örményországot az európai építészet középpontjába, azt állította, hogy Nyugat-Európa több temploma és kápolnája is az ecsmiadzini és bagarani templomok hatását tükrözi, mivel alaprajzukban jelentős hasonlóságok találhatók. Strzygowski szerint az ezek hatását mutató templomok közé tartozik a 9. századi Germigny-des-Prés-i templom Franciaországban (amelyet Metzi Odo örmény építész épített) és a milánói Santa Maria presso San Satiro Olaszországban. Ezt a nézetet később Alexander Szahiniján és Varazdat Harutiunján is támogatta. Szahiniján szerint az örmény templomépítészetet a 8–9. században a paulikánusok terjesztették el Nyugat-Európában, akik az ikonoklasztika idején a bizánci elnyomás elől tömegesen vándoroltak ki Örményországból. Szahiniján számos más középkori európai templomot, például a németországi Aachen palotakápolnáját is felvette az örmény székesegyházak, valamint a bizánci dekoratív művészetek hatását mutató templomok listájára. Murad Haszratiján szerint Ecsmiadzin terve a Bizánci Birodalmon keresztül terjedt el Európában, és Germigny-des-Prés és San Satiro mellett mintaként szolgált a konstantinápolyi Nea Ekklesia templom és a görögországi Athosz-hegy templomai számára. Jegyzetek Irodalom ↑ Adalian 2010: Adalian, Rouben Paul (2010). Historical Dictionary of Armenia. Lanham, Maryland: Scarecrow Press. ISBN 978-0-8108-7450-3. ↑ Hasratyan 2003: Hasratyan, Murad (2003). "Էջմիածնի Մայր տաճարի ճարտարապետությունը Ղազար Փարպեցու օրոք [The Architecture of the Echmiadzin Cathedral in the Time of Lazarus Parpetsi]". Patma-Banasirakan Handes (in Armenian) (2). Yerevan: Armenian Academy of Sciences: 266–271. ISSN 0135-0536 ↑ Hewsen 2001: Hewsen, Robert H. (2001). "The Monastery of Ējmiatsin". Armenia: A Historical Atlas. Chicago: University of Chicago Press. p. 259. ISBN 0-226-33228-4. ↑ Lynch 1901: Lynch, H. F. B. (1901). Armenia: Travels and Studies. Volume I: The Russian Provinces. London: Longmans, Green, and Co. URL: https://archive.org/details/armeniatravelsst01lync/+ ↑ Sears 1855: Sears, Robert (1855). An Illustrated Description of the Russian Empire. New York: Robert Sears. URL: https://archive.org/details/anillustratedde00seargoog+ ↑ Telfer 1876: Telfer, J. Buchan (1876). The Crimea and Transcaucasia, being the narrative of a journey in the Kouban, in Gouria, Georgia, Armenia, Ossety, Imeritia, Swannety, and Mingrelia, and in the Tauric Range. Volume I. London: Henry S. King & Co. URL: https://books.google.hu/books?id=8zEOAAAAQAAJ&pg=PA222&redir_esc=y#v=onepage&q&f=false+ ↑ Villari 1906: Villari, Luigi (1906). Fire and Sword in the Caucasus. London: T. F. Unwin. URL: http://armenianhouse.org/villari/caucasus/heart-of-armenia.html+ Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben az Etchmiadzin Cathedral című angol Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként.