Pampa (geobotànica)

La pampa (del quítxua, que significa 'plana') és un tipus de formació vegetal característica terres baixes que abasten les províncies de Buenos Aires, La Pampa, Santa Fe i Córdoba a més de l'Uruguai, Xile i l'extrem sud del Brasil (Rio Grande do Sul), que en total sumen 750.000 km². Aquest tipus de vegetació està caracteritzat per l'absència d'arbres i per la preponderància de les gramínies i també d'altres famílies herbàcies, entre les quals hi ha les compostes, les ciperàcies, les amaril·lidàcies i les fabàcies. Aquestes vastes planes només són creuades per la petita cadena muntanyosa de la Ventana, prop de la ciutat de Bahía Blanca de l'Argentina. La regió gaudeix d'un clima temperat amb precipitacions de 600 a 1.200 mm. amb una distribució equitativa al llarg de l'any, les converteix en una regió òptima per a l'agricultura. No obstant això, els incendis són molt comuns, i l'àrea manca d'arbres; la vegetació natural dominant són les pastures de diversos tipus. Aquesta característica, alhora les converteix en una regió òptima per a la ramaderia. Els animals característics de la pampa són: guineus, mofetes, petits ramats de guanac, viscatxes i algunes espècies d'aus emparentades amb els pardals i falcons. Clima La seva localització fa que una part de la zona sigui sota la influència dels vents humits procedents de l'Atlàntic del sud, d'altra banda, els vents dominants són de l'oest, secs, de procedència andina, això fa que el clima sigui humit a la costa, a l'est, i esdevingui més sec com més a l'oest. La precipitació anual oscil·la entre els 400 mm a la zona sud-oest de la pampa argentina i els 1.600 mm del nord-est de Rio Grande do Sul. El clima és càlid, les temperatures a l'estiu oscil·len entre 29° i 32°C i entre 14° i 15°C a l'hivern, a l'est només hi ha uns 20 dies amb temperatures sota zero i a l'interior uns 125. Climogrames climogrames de diferents localitzacions de la Pampa. Vida silvestre L'activitat humana ha provocat importants canvis en la fauna de la Pampa. Espècies com el puma, el nyandú, i el cérvol de les pampes han perdut els seus hàbitats especialment a causa de l'expansió de l'agricultura i la ramaderia. Els herbívors de la pampa són el cérvol de les pampes, la Mazama gouazoubira, la viscatxa de plana, la cavia aperea, el cui de la Patagònia i el coipú. El depredador més gran de la regió és el puma, seguit pel llop de crinera, la guineu d'Azara, el gat de Geoffroy, el grisó petit, així com l'omnívor opòssum d'Azara i la mofeta dels Andes. Les espècies d'ocells de la pampa són l'oca cap-rogenca, la pradenca de la pampa, el tètol de Hudson, la cigonya maguari, el capó carablanc, la fotja alablanca, el xahà, el jonquer beccorbat, el mussol de lloriguera i el nyandú. Entre les espècies invasores es troben la llebre europea, el senglar i el pardal comú. Vegetació Històricament, els incendis freqüents asseguraven que només florissin plantes petites com herbes, mentre que els arbres eren menys comuns. Els tipus de vegetació dominants són les prades herboses i les estepes herbàcies, en les quals són particularment conspícues nombroses espècies del gènere herbaci Stipa. L'"herba pampeana" (Cortaderia selloana) és una espècie icònica de les pampes. La vegetació normalment inclou pastures perennes i herbes. Es produeixen diferents estrats de pastures a causa dels gradients de disponibilitat d'aigua. El Fons Mundial per a la Natura divideix les Pampes en tres ecorregions. La sabana uruguaiana es troba a l'est del riu Paraná i inclou tot l'Uruguai, la major part de les províncies d'Entre Ríos i Corrientes a l'Argentina, i la part sud de l'estat brasiler de Rio Grande do Sul. La Pampa Humida inclou l'est de la província de Buenos Aires i el sud de la província d'Entre Ríos. La Pampa semiàrida inclou l'oest de la província de Buenos Aires i parts adjacents de les províncies de Santa Fe, Córdoba i La Pampa. Les Pampes estan delimitades per les prades més seques de l'Espinal argentí, que formen un semicercle al voltant del nord, oest i sud de les Pampes Humides. Els hiverns són de freds a temperats i els estius són càlids i humits. Les precipitacions són bastant uniformes durant tot l'any, però són una mica més intenses durant l'estiu. Les precipitacions anuals són més intenses prop de la costa i disminueixen gradualment cap a l'interior. La pluja durant el final de la primavera i l'estiu sol arribar en forma de forts xàfecs breus i tempestes elèctriques. Precipitacions més generals es produeixen la resta de l'any a mesura que avancen front fred i sistemes de tempestes. Encara que els períodes de fred durant l'hivern sovint envien temperatures nocturnes per sota del punt de congelació, la neu és bastant rara. En la majoria dels hiverns, es produeixen algunes nevades lleugeres en les zones de l'interior. El centre de l'Argentina compta amb un reeixit negoci agrícola, amb cultius que es conreen en les pampes al sud i oest de Buenos Aires. Gran part de l'àrea també s'utilitza per a la ramaderia i, més recentment, per al cultiu de vinyes a la regió vinícola de Buenos Aires. L'àrea també s'utilitza per al cultiu de mel amb abelles europees. Aquestes regions agrícoles són particularment susceptibles a les inundacions durant les tempestes elèctriques. Les temperatures anuals en les Pampes són en mitjana uns 16 °C. Conservació En el sector corresponent al Brasil, malgrat la seva riquesa en espècies, la vegetació dels pasturatges meridionals no està adequadament protegida per les actuals polítiques de conservació. En les últimes dècades, s'ha perdut al voltant del 43,7% de l'àrea a causa de la desforestació i als canvis en l'ús del sòl, i la seva representació en unitats de conservació és extremadament baixa (al voltant del 2,7%), com l'Àrea de Protecció Ambiental d'Ibirapuitã. En 2020, l'INPE va registrar la major àrea cremada de la sèrie històrica. Els camps contribueixen de manera important a la preservació de la biodiversitat, principalment mitigant l'efecte d'hivernacle i ajudant a controlar l'erosió. Notícies notables Des de la colonització europea hi ha hagut testimonis notables que presentaren descripcions escrites de la pampa o de les diverses pampes. Una mostra aleatòria a continuació. Charles Darwin En un viatge el 1833 va observar i estudiar les pampes. Estanislao Severo Zeballos (1881) Jorge Luis Borges Referències Vegeu també Estepa eurasiàtica Estepa kazakh Estepa Pòntica Grans planes Pampero, un vent característic de la regió Puszta o estepa panònica Sabana uruguaiana Bibliografia Woodward, Susan L. Grassland Biomes (en anglès). Greenwood Publishing Group, 2008. ISBN 978-0-313-33999-8. Allaby, Michael. Grasslands (en anglès). Chelsea House Publishers, 2006. ISBN 978-0-8160-5323-0. Enllaços externs Climate Impacts IRI Climate Information Digest, febrer del 2002. Intellicast maps Weather Underground.