NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Hôtel Plaza (Buenos Aires)

L'hôtel Plaza de Buenos Aires est l'un des principaux palaces d'Argentine. Concurrent direct de l'Alvear Palace Hotel, l'hôtel Plaza est inauguré le 15 juillet 1909. Propriété de l'homme d'affaires Ernesto Tornquist, il est revendu par ses héritiers au Grupo Sutton Dabbah en 2013. Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de l’hôtellerie Portail de l’Argentine
Меріотт Плаза (готель, Буенос-Айрес)

«Marriott Plaza» — готель у Буенос-Айрес, заснований 1909 року. Вважається історичним пам'ятником і першим хмарочосом Буенос-Айреса. Розташований у районі Ретіро. Має вихід до історичної площі Сан-Мартіна. Розташований на вулиці Флорида, відомої своїми магазинами і бутиками. Історія Готель Плаза будувався у 1907—1909 роках на замовлення підприємця Ернесто Торнквіста за проектом німецького архітектора Альфреда Цукера. Відкриття відбулося 15 липня 1909 року. На церемонії були присутні аргентинські високопосадовці і бізнесмени, зокрема президент Хосе Фігероа Алькорта. Готель швидко отримав міжнародне визнання і вважався першим розкішним готелем Південної Америки. Він мав усі вигоди, рідкісні для тієї епохи, зокрема телефон, ліфти фірми Otis, гарячу і холодну воду, гардеробні кімнати, сад на даху, пневмопошта, ескалатор, центральне опалення. На момент відкриття у ньому було 160 звичайних номерів і 16 «люксів». Готель було збудовано на місці вугільного складу. На той час він був найвищою будівлею у Буенос-Айресі і єдиною, що має більше 9 поверхів. 1913 року архітектори Хіре і Моліна Сівіти добудували під'їзд до готелю, там зараз знаходиться головний вхід. 1934 року готель Плаза було перебудовано, внаслідок чого він втратив значну кількість оздоблення фасадів і кімнат та набув вигляду у стилі популярного тоді арт-деко. У 1942 і 1948 роках було добудовано два нових крила готелю, які значно відрізнялися за стилем від оригінальної будівлі. 1977 року через проведення в Аргентині Чемпіонату світу з футболу готель знову було перебудовано під керівництвом архітекторів Клоріндо Тести і Ектора Лакарри, щоб збільшити кількість місць у ньому до 325. Останні перепланування у готелі було зроблено у 1995 і 2003 роках. Сучасним власником готелю є компанія «Marriott International» у Буенос-Айресі і тому його початкову назву «Плаза» було змінено на «Маріот Плаза». Готель складається з 9 житлових поверхів і одного службового, має 270 кімнат і 48 номерів. Загальна площа більше 13 500 м². Готель також пропонує послуги їдальні, пральні, фітнес-центру, обслуговування номерів, басейн, перукарні, салону краси, є номери для некурців, а також пристосування для інвалідних візочків, конференц-зал. Діє прокат автомобілів 24 години на добу — це так званий «лімузин-сервіс». До послуг клієнтів: няня, консьєрж, вечірні швейні послуги, обмін валют поблизу, господарські послуги, доставка преси за бажанням, преса у вестибюлі, оренда сейфів, стійок, послуги хімчистки. Відомі гості У готелі зупинялися: Лучано Паваротті Луї Армстронг Волт Дісней Софі Лорен Катрін Денев Енріко Карузо Джоан Кроуфорд Індіра Ганді Фарах Пехлеві Теодор Рузвельт Примітки Посилання Офіційна сторінка на сайті Marriott International(англ.) Сторіччя готелю — стаття у Ла Насьйон(ісп.) Про готель у статті «Хмарочоси Буенос-Айреса»(ісп.)
CA Sporting (Punta Alta)

Club Atlético Sporting – argentyński klub piłkarski z siedzibą w mieście Punta Alta leżącym w prowincji Buenos Aires. Osiągnięcia Mistrz ligi prowincjonalnej Liga del Sur (10): 1934, 1935, 1936, 1945, 1963, 1964, 1974, 1990, 1999, 2002 Historia Klub założony został 25 lutego 1925 roku i gra obecnie w czwartej lidze argentyńskiej Torneo Argentino B. Linki zewnętrzne Strona klubu Sporting. clubsporting.com.ar. [zarchiwizowane z tego adresu (2009-04-14)]. BDFA - informacje o klubie Sporting
Maternidad Sardá

El hospital materno infantil “Ramón Sardá” (conocido sencillamente como maternidad Sardá) es un hospital público que depende del Gobierno de la ciudad de Buenos Aires. Su dirección es Esteban de Luca 2151, en el barrio de Parque Patricios. El edificio fue proyectado por los arquitectos Miguel Madero y E. Fontecha, e inaugurado en 1934. Fue construido por la compañía Siemens-Baunnion .Se trata de un diseño racionalista de aspecto sobrio e imponente, y de grandes dimensiones. Ocupa un terreno trapezoidal de más de 10.500 m², y se encuentra junto al Instituto Bernasconi. Durante el Proceso de Reorganización Nacional la maternidad fue utilizada para el robo y apropiación de niños de mujeres que posteriormente serían desaparecidas-​ La maternidad está organizada en un cuerpo central, por el cual se accede mediante una gran escalinata, y dos pabellones laterales dispuestos perpendicularmente, antravesándolo. Este conjunto tiene una altura homogénea de planta baja y tres pisos altos, pero el acceso está jerarquizado con un remate donde se lee el nombre del establecimiento. Hacia los extremos del terreno, hay pabellones anexos de menor altura adonde funcionan distintas dependencias y un jardín de infantes que lleva el nombre de la señora Marull. Desde 2014 se denuncia la muerte de recién nacidos dentro de la maternidad. Elsa Andina, a cargo del hospital, declaró en una causa por mala praxis y confesó que "después de las 14 horas" no hay "médicos de piso" y que realizó el reclamo pertinente a las autoridades de la ciudad "reiteradas veces".​ Años después también se denunciaría el mal estado edilicio de la maternidad y la falta de recursos.​ A fines de 2015 el gobierno de la ciudad demolió la unidad de terapia intensiva de adultos que tenía capacidad para siete camas, trasladando el servicio a la antesala del quirófano con sólo dos camas disponibles, además ese año el hospital perdió una sala de internación de 12 camas, otras cuatro camas de la unidad de observaciones el área de recuperación anestésica. El abandono de una obra de remodelación dejó inoperativos a varios servicios fundamentales.​ Datos En la maternidad Sardá nació el famoso cantante popular Sandro, en 1945. En la maternidad Sardá nació la activista social Mónica Carranza, fundadora del mítico comedor comunitario "Los Carasucias", en 1946 Fuentes Revista de Arquitectura n.º 177 (agosto de 1935). Sociedad Central de Arquitectos, Buenos Aires. Referencias
Нуестра Сеньора де Лорето (Аржентина)

Нуестра Сеньора де Лорето (на испански: Nuestra Señora de Loreto) е мисия на йезуитите на територията на съвременна Аржентина в община Канделария, провинция Мисионес. Мисията е основана през 1610 година, като една от 30-те мисии на йезуитите в земите на индианците гуарани на територията на съвременните Аржентина, Парагвай и Бразилия. Тя е изоставена, когато йезуитите са изгонени от всички области на короната на Испания, включително и тези в чужбина през 1767 година. През 1984 г. руините на мисията „Нуестра Сеньора де Лорето“, заедно с още четири подобни паметника - мисиите Сан Игнасио Мини, Санта Ана и Санта Мария ла Майор в Аржентина и мисията Сау Мигел дас Мисойнс в Бразилия са включени в Списъка на обектите на световното културно и природно наследство на ЮНЕСКО. Вижте също Списък на обектите на световното наследство на ЮНЕСКО в Аржентина Бележки Външни препратки Йезуитски мисии в Аржентина и Бразилия
Nuestra Señora de Loreto

Nuestra Señora de Loreto és una reducció o missió jesuítica situada al municipi de Candelaria, a la província de Misiones (Argentina). Era una de les missions o reduccions fundada al segle xvii pels Jesuïtes a Amèrica durant la colonització espanyola d'Amèrica. Estan inscrites a la llista del Patrimoni de la Humanitat des del 1983. Referències
Nuestra Señora de Loreto

Reducción de Nuestra Señora de Loreto (Reduction of Our Lady of Laurel), founded in 1610, was the first reductions established by the Jesuits in the Province of Paraguay in the Americas during the Spanish colonial period. The site is located in the Candelaria Department of Misiones Province, Argentina. The Jesuits learned Indian languages and developed ways to write them using the Roman alphabet. They established a printing press at this mission, for which it became renowned. Not only did the Jesuits print works in Spanish and Latin (the language of the Catholic liturgy, Bible, and prayer book), but they translated the Bible and other Christian works into Indian languages, as well as printing dictionaries. Father Antonio Garriga was a Spanish Jesuit attached to Nuestra Señora de Loreto beginning in the last years of the 17th century and extending well into the early 18th century. He was particularly known as a linguist and missionary to the Moro people; he worked in the region from 1696 and served as Superior of the Mission several times. His book, Practical Instruction to Order One’s Life According to Saintly Precepts (c.1713) was the second-oldest book printed at the mission. In 1760, a ship named after the reduction was built by a Filipino in Baja California. Today, only the ruins of the Jesuit reduction are left at the site. In 1984, it was one of four reducciones in Argentina (others were San Ignacio Mini, Nuestra Señora de Santa Ana, and Santa María la Mayor) and São Miguel das Missões in Brazil designated as World Heritage Sites by UNESCO. In 1993 UNESCO added two missions of the Province of Paraguay, located in present-day Paraguay, as World Heritage Sites. Vegetation has grown over and contributed to deterioration of the ruins, which are not as well-preserved as those of San Ignacio Miní, also in Misiones. See also List of Jesuit sites References
Misión jesuítica de Nuestra Señora de Loreto

Nuestra Señora de Loreto es una misión jesuítica situada en el municipio de Candelaria, en la provincia de Misiones (Argentina). Era una de las Misiones o Reducciones fundada en el siglo XVII por los Jesuitas en América durante la colonización española de América.​ La reducción jesuítica fue fundada en el año 1610.​ Fue abandonada cuando los jesuitas fueron expulsados de todos los dominios de la corona de España, incluyendo los de Ultramar, en el año 1767. En 1984 las ruinas brasileñas de San Miguel de las Misiones, que ya había sido declarada Patrimonio de la Humanidad por la Unesco en 1983, fue extendida para incluir las misiones de San Ignacio Miní, Santa Ana, Santa María la Mayor y Nuestra Señora de Loreto, convirtiéndose en un único sitio transfronterizo. Con el tiempo las ruinas han sido cubiertas por la vegetación.​ En arqueología se la suele denominar Loreto II (o Loreto 2) para diferenciarla del primer emplazamiento (Nuestra Señora de Loreto del Pirapó o Loreto I) ubicado en el norte de la Guayrá. La imprenta y el grabado La imprenta fue confeccionada localmente por obra de los padres Juan Bautista Neumann y José Serrano , quienes lograron imprimir los caracteres móviles. La prensa y el soporte fueron hechos con maderas de la región y los caracteres fundidos en plomo y estaño. Se trataba de una imprenta itinerante que se instalaba en Loreto, Santa María la Mayor o en San Javier, según lo requerían los trabajos de impresión. La primera obra publicada fue el "Martirologio Romano" en 1700. Galería Véase también Loreto (Misiones) Referencias Enlaces externos Ficha de las Misiones Jesuitas de Argentina y Brasil en la web de la UNESCO (en inglés) Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Misión jesuítica de Nuestra Señora de Loreto.
Nuestra Señora de Loreto

Nuestra Señora de Loreto (en français : Notre-Dame de Lorette) est une ancienne réduction jésuite fondée en 1633, à la suite du déplacement des missions jésuites du Paraguay vers le sud du Paraná. Ses ruines se trouvent en Argentine, dans la commune actuelle de Loreto, département de Candelaria, province de Misiones. Histoire Les réductions jésuites de la Guayrá (Loreto I ) L’emplacement initial de Nuestra Señora de Loreto se trouvait à l’extrême nord de l’État brésilien actuel de Paraná, dans une zone qui constituait aux XVIIe et XVIIIe siècles la région jésuite hispanique de La Guayrá. Les jésuites fondent à partir de 1554 plus d’une dizaine de réductions dans cette région appelée Guayrá par les Indiens et La Pineria par les Espagnols (en raison de la présence abondante du pin du Paraná dans la région). Ces territoires étaient alors espagnols et correspondent aujourd’hui à l’état brésilien de Paraná. La réduction Nuestra Señora de Loreto (Notre-Dame de Lorette) était la capitale des Missions jésuites du Guayrá. Celui qui introduisit la musique dans les réductions, Jean Vaisseau - décédé en 1623 - y est enterré. 1632-1817 : Nuestra Señora de Loreto (Loreto II) En 1631, la plupart des réductions jésuites du Guayrá sont assiégées et détruites par les bandeirantes portugais, sauf San Ignacio et Nuestra Senora de Loreto, qui se replient néanmoins vers l’ouest. Nuestra Señora de Loreto (Loreto II) est fondée à cette époque au bord du rio Paraná. En 1767, la Compagnie de Jésus est expulsée des territoires portugais: les jésuites quittent les missions l’année suivante. La réduction de Nuestra Señora de Loreto disparaît en 1817. Site archéologique En 1984, l’UNESCO classe Nuestra Señora de Loreto au patrimoine mondial, avec les autres missions jésuites de la province de Misiones : Santa Ana, de Santa Maria la Mayor et de San Ignacio Mini. Références Portail du baroque Portail de la Compagnie de Jésus Portail de l’architecture chrétienne Portail du patrimoine mondial Portail de l’Argentine
Nuestra Señora de Loreto

La Reducción de Nuestra Señora de Loreto è una delle molte missioni fondate nel corso del XVII secolo dalla Compagnia di Gesù nelle Americhe durante il periodo della colonizzazione europea. Le rovine della missione di Nuestra Señora de Loreto, fondata nel 1610, si trovano nella provincia argentina di Misiones. Questo sito venne abbandonato molti decenni fa, il che ha fatto sì che le rovine venissero sopraffatte dalla vegetazione circostante, ragione per cui questa non è la missione gesuita della zona meglio conservata. Le missioni di Nuestra Señora de Loreto, Santa Ana, San Ignacio Minì, e Santa Maria la Mayor, insieme a quella di São Miguel das Missões in Brasile, sono state dichiarate Patrimonio dell'umanità dall'UNESCO. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Nuestra Señora de Loreto Collegamenti esterni Pagina del sito dell'UNESCO sulle missioni gesuitiche del Sud America, su whc.unesco.org.
Nuestra Señora de Loreto

Nuestra Señora de Loreto, voluit Reducción de Nuestra Señora de Loreto, was een reductie van een christelijke zending in de huidige Argentijnse provincie Misiones. De reductie is in 1610 gesticht door Spaanse jezuïeten die naar Zuid-Amerika waren gekomen. Samen met de andere Jezuïetenmissies van de Guaraní staan de ruïnes van Nuestra Señora de Loreto op de werelderfgoedlijst van de UNESCO. Zij zijn daar in 1983 op geplaatst. De reductie wordt tegenwoordig overwoekerd door vegetatie. Galerij
Nossa Senhora de Loreto (missão jesuítica)

Nossa Senhora de Loreto (em castelhano Nuestra Señora de Loreto) é uma antiga missão jesuítica localizada a aproximadamente 50 km da cidade de Posadas, na província de Misiones, Argentina. História Foi fundada originalmente em 1610 pelos jesuítas José Cataldino e Simón Maceta, no Norte do Paraná, de onde foram expulsos pelos bandeirantes em 1629, foi recriada no início da década de 1630, na Argentina. Foi um dos povoados jesuíticos mais importantes, pela sua grande produção de erva-mate e por haver contado com a primeira imprensa da época. Depois da expulsão dos jesuítas sucederam-se saques e incêndios, o que provocou a migração dos seus habitantes. Foi declarada Património Mundial em 1983. Referências
Нуэстра-Сеньора-де-Лорето

Нуэстра-Сеньора-де-Лорето (исп. Nuestra Señora de Loreto, Аргентина) — историческое иезуитское поселение на территории Южной Америки. Одна из многочисленных христианских миссий или редукций, основанных в XVII веке священниками и монахами Общества Иисуса в испанских колониях Америки. Миссия Нуэстра-Сеньора-де-Лорето была основана в 1610 году и находится на территории Аргентины в департаменте Канделария (Candelaria) провинции Мисьонес. Была разрушена испано-португальскими войсками во время Войны гуарани. В 1984 году остатки барочных церквей иезуитских миссий были объявлены объектом всемирного наследия ЮНЕСКО вместе с другими редукциями этого региона. Руины не так хорошо сохранились, как в Сан-Игнасио-Мини. Использованная литература и источники Источники Иезуитские миссии в Аргентине и Бразилии Архивная копия от 28 ноября 2005 на Wayback Machine на сайте UNESCO (en)
Nuestra Señora de Loreto

Reducción de Nuestra Señora de Loreto (Vår fru av Loretos reduktion) var en av de många kristna missionsstationerna eller reduktioner som grundades på 1600-talet av Jesuiterna i Amerika under spanska koloniseringen av Amerika. Missionsstationen i Loreto grundades 1610 och ligger i Candelaria i provinsen Misiones i Argentina. Ruinerna är övervuxna med vegetation och inte alls så välbevarade som de i San Ignacio Miní, också dessa i Misiones. 1984 blev Santa María de la Mayor en del av det nya världsarvet De jesuitiska missionsstationerna hos guaraniindianerna. Referenser Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från engelskspråkiga Wikipedia, tidigare version. Noter
Нуестра-Сеньйора-де-Лорето

Нуестра-Сеньйора-де-Лорето (ісп. Nuestra Señora de Loreto, Аргентина) — історичне єзуїтське поселення на території Південної Америки. Одне з багатьох християнських місій або редукцій заснованих в 17-му столітті священиками та монахами Товариства Ісуса в іспанській колонізаційній Америці. Місія Нуестра-Сеньйора-де-Лорето була заснована 1610 року, й знаходиться на території Аргентини, в департаменті Канделарія (Candelaria) провінції Місьйонес. Була зруйнована іспано-португальськими військами під час війни з ґуарані. 1984 року залишки барокових церков єзуїтських місій були оголошені об'єктом всесвітьої спадшини ЮНЕСКО, разом з іншими редукціями в цьому регіоні. Руїни не так добре збереглися як у Сан-Ігнасіо-Міні (також пров. Місьйонес). Див. також Єзуїтські місії регіону Ґуарані Єзуїтська редукція Війна ґуарані Фільм «Місія» Примітки Джерела Ficha de las Misiones Jesuitas de Argentina y Brasil en la web de la UNESCO (en)
Mina 3

Mina 3 es una localidad del departamento Güer Aike en la provincia de Santa Cruz, República Argentina. La localidad nació con los comienzos de la explotación minera del carbón en ese sector de la provincia. Población Cuenta con 27 habitantes (Indec, 2010),​ de los cuales 9 son mujeres y 18 son hombres; lo que representa un descenso del 62% frente a los 71 habitantes (Indec, 2001) del censo anterior. Referencias
Mina 3

Mina 3 est une localité rurale argentine située dans le département de Güer Aike, dans la province de Santa Cruz. La ville est née avec les débuts de l'exploitation du charbon dans cette partie de la province. Démographie La localité recense 27 habitants (Indec, 2010), dont 9 femmes et 18 hommes, soit une diminution de 62 % par rapport au recensement précédent qui comptait 71 habitants (Indec, 2001). Notes et références (es) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en espagnol intitulé « Mina 3 » (voir la liste des auteurs). Portail de l’Argentine
Mina Providencia

Mina Providencia era el nombre que recibía una mina de cobre ubicada en la zona de la puna de Atacama, en el departamento Susques, en la Provincia de Jujuy, Argentina. Población A sus alrededores se conformó una población, luego deshabitada al interrumpirse la explotación de la mina. Contaba con tan sólo 9 habitantes (Indec, 2001), lo que representa un marcado descenso del 90,5% frente a los 95 habitantes (Indec, 1991) del censo anterior. Defensa Civil Sismicidad La sismicidad del área de Jujuy es frecuente y de intensidad baja, y un silencio sísmico de terremotos medios a graves cada 40 años.​ Sismo de 1863: aunque dicha actividad geológica catastrófica, ocurre desde épocas prehistóricas, el terremoto del 4 de enero de 1863 (163 años),​ señaló un hito importante dentro de la historia de eventos sísmicos jujeños, con 6,4 Richter. Pero nada cambió extremando cuidados y/o restringiendo códigos de construcción.​ Sismo de 1948: el 25 de agosto de 1848 (177 años) con 7,0 Richter, el cual destruyó edificaciones y abrió numerosas grietas en inmensas zonas​​ Sismo de 2009: el 6 de noviembre de 2009 (16 años) con 5,6 Richter Referencias
Autódromo Roberto José Mouras

Autódromo Roberto José Mouras ist eine permanente Motorsportrennstrecke im Partido La Plata in der Provinz Buenos Aires, Argentinien. Geschichte Die Rennstrecke wurde am 20. Oktober 1996 mit einem Tourenwagenrennen eröffnet und nach dem ehemaligen argentinischen Motorsportstar Roberto José Mouras benannt, der 1992 beim Rennen Vuelta de Lobos tödlich verunglückte. Das Eröffnungsrennen gewann Emilio Satriano mit einem Chevrolet Chevy. 2001 wurde der Streckenverlauf der verkürzten Variante geschaffen, während 2005 eine zweite Schikane (die in Kombination mit der Kurzstrecke genutzt werden kann) hinzugefügt wurde. Die bemerkenswerteste Neuerung war die Errichtung eines neuen Boxengebäudes im Jahr 2012. Streckenbeschreibung Derzeit hat die gesamte Anlage eine Streckenlänge von 4265 Metern mit 16 Kurven- und Schikanenkombinationen die je nach gewünschter Variante genutzt werden können. Die kurze Variante hat eine Länge von 2699 Meter mit 7 Kurven. Die durchschnittliche Streckenbreite beträgt 12 Meter. Die längste Gerade im Bereich der Boxenanlage und Haupttribüne misst rund 1100 Meter und kann durch zwei Schikanen unterbrochen werden. Die Hochgeschwindigkeitsstrecke zeichnet sich durch weiträumige Auslaufzonen aus. Den Rundenrekord von 1'28.057 fuhr 2010 Norberto Fontana vom HAZ Racing Team beim 15. Lauf zur TC-2000-Meisterschaft. Eine Attraktion auf dem Gelände ist das Turismo Carretera Museum, das 2012 eröffnet wurde und sich der Geschichte der argentinischen Tourenwagen-Meisterschaft widmet. Veranstaltungen Der Kurs ist regelmäßiger Veranstaltungsort der Turismo Carretera die auf einer eigenen Streckenvariante ohne die Schikanen antritt. Neben der nationalen Hauptserie veranstaltet man dort auch die Nachwuchsserie der TC Mouras die exklusiv auf dem Autodromo startet und in der Piloten mit TC Pista-Stockcars auf den Aufstieg in die nationalen Kategorien vorbereitet werden. Daneben gastieren weitere nationale argentinische Rennsportmeisterschaften auf der Strecke, wie die TC 2000, Formula Renault 2.0, GT2000, Fórmula Metropolitana, die uruguayische Tourenwagen-Meisterschaft, sowie zahlreiche andere nationale Wettbewerben. Weblinks La Plata auf Rennstreckendatenbank Racing-Circuits.Info La Plata, Roberto José Mouras auf Rennstreckendatenbank Circuiti nel Mondo La Plata auf Rennstreckendatenbank Tracks around the World Autodromo Roberto Mouras auf Ergebnisdatenbank The Third Turn Autódromo Roberto José Mouras auf Eventdatendank Racing-Calender.net (englisch) Einzelnachweise
Autódromo Roberto Mouras

Autódromo Roberto José Mouras is a motorsports circuit located in La Plata, Argentina. It has hosted events in the Turismo Carretera series. Currently the track is 4.265 km (2.650 mi) long. The inaugural race was on October 20, 1996 with a Turismo Carretera race, which was won by Emilio Satriano. Events Current January: TC Mouras, TC Pista Mouras February: TC Pick Up, TC Pista Pick Up, Turismo Pista March: TC Mouras, TC Pista Mouras, TC Pick Up, TC Pista Pick Up, TC Junior April: TC Mouras, TC Pista Mouras, TC Pick Up, TC Pista Pick Up May: TC Mouras, TC Pista Mouras, TC Pick Up, TC Pista Pick Up June: Turismo Nacional, TC Mouras, TC Pista Mouras, TC Pick Up, TC Pista Pick Up, TC Junior July: TC Mouras, TC Pista Mouras August: TC Mouras, TC Pista Mouras September: TC Mouras, TC Pista Mouras October: TC Mouras, TC Pista Mouras November: TC Mouras, TC Pista Mouras December: Turismo Carretera, Turismo Carretera Pista, Fórmula 2 Argentina, TC Mouras, TC Pista Mouras Former South American Super Touring Car Championship (1999) TC2000 Championship (1996, 2011) TC2000 Series (2013–2016, 2018) Top Race V6 (2001, 2003–2010, 2017–2019) Turismo Carretera 2000 (2025) Lap records As of December 2025, the fastest official race lap records at the Autódromo Roberto José Mouras are listed as: References