NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Aeroporto di Córdoba-Ing. A. L. V. Taravella

L'Aeroporto di Córdoba Ingeniero Ambrosio L. V. Taravella (IATA: COR, ICAO: SACO) è il terzo aeroporto argentino per numero di passeggeri dopo gli scali di Buenos Aires. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Aeroporto di Cordoba-Ing. A. L. V. Taravella Collegamenti esterni Sito ufficiale, su aa2000.com.ar.
Port lotniczy Córdoba

Port lotniczy Córdoba – międzynarodowy port lotniczy położony 9 km na północ od centrum Córdoby, w prowincji Córdoba, w Argentynie. Linie lotnicze i połączenia Aerolíneas Argentinas (Bahia Blanca, Bariloche, Buenos Aires-Ezeiza, Buenos Aires-Jorge Newbery, Comodoro Rivadavia, El Calafate, Mendoza, Neuquen, Posadas, Puerto Iguazu, Resistencia, Salta, San Martin de los Andes, San Salvador de Jujuy, Santiago de Chile, Tucuman, Ushuaia) Air Europa (Asuncion) Amaszonas (Montevideo, Santa Cruz-Viru Viru) Azul Linhas Aéreas (Porto Alegre, Recife) Copa Airlines (Panama) Flybondi (Bariloche, Mendoza, Palomar, Puerto Iguazu) Gol Transportes Aéreos (Rio de Janeiro-Galeao, Salvador) LATAM Chile (Buenos Aires-Jorge Newbery, Lima, Santiago de Chile, São Paulo-Guarulhos) Omni Air International (Buenos Aires-Jorge Newbery) Sky Airline (Santiago de Chile)
Aeroporto Internacional Ingeniero Ambrosio L.V. Taravella

O Aeroporto Internacional Ingeniero Ambrosio L.V. Taravella, conhecido como Pajas Blancas, está localizado 9 km à noroeste de Córdova, na província argentina homônima. Ver também Lista de aeroportos da Argentina Referências Ligações externas Aeroporto de Córdoba no Aeropuertos Argentina 2000
Aeroportul Internațional Ingeniero Aeronáutico Ambrosio L.V. Taravella

Aeroportul Internațional Ingeniero Aeronáutico Ambrosio L.V. Taravella (IATA: COR, ICAO: SACO) este un aeroport din Córdoba, Argentina, Capital Department⁠(d), Provincia Córdoba, Argentina ce deservește zona Córdoba, Argentina. Aeroportul a fost tranzitat în decembrie 2022 de 204.148 de pasageri. Situat la o altitudine de 489 m, aeroportul dispune de 2 piste. Este operat de Aeropuertos Argentina⁠(d). Infrastructură Piste Aeroportul dispune de 2 piste. Pista 05/23 are suprafața de asfalt și dimensiunile 2.280 m × 45 m. Pista 01/19 are suprafața de beton și dimensiunile 3.200 m × 45 m. Terminale Note Vezi și
Pajas Blancas Airport

Pajas Blancas Airport är en flygplats i Argentina. Den ligger i den centrala delen av landet, 700 km nordväst om huvudstaden Buenos Aires. Pajas Blancas Airport ligger 488 meter över havet. Terrängen runt Pajas Blancas Airport är platt. Runt Pajas Blancas Airport är det mycket tätbefolkat, med 2 345 invånare per kvadratkilometer.. Närmaste större samhälle är Córdoba, 10,3 km söder om Pajas Blancas Airport. Runt Pajas Blancas Airport är det i huvudsak tätbebyggt. Kommentarer Källor
Тастил

Тастил е най-големият от доколумбовите градове на територията на съвременна Аржентина. Намирал се е на територията на съвременната провинция Салта, в близост до днешното село Санта Роса де Тастил, на 3200 метра надморска височина. По оценки на историци, населението на Тастил във времето на неговия разцвет в края на XV век е повече от 2000 души. Руините на Тастил са открити през 1903 г. от шведа Ерик Боман. Частична реконструкция на Тастил е осъществена под ръководството на професор Марио Сиклиано от Националния университет на Ла Плата през 1967 г. На поверхността на земята са открити около 440 жилища, построени само от камъни, без спойващ разтвор, а също гробище, различни стопански помещения, улици, централен площад, а също помещение за смилане на зърнени култури (киноа, царевица), обори за лами и др. На главния площад се намирал свещен камък (wanka), на който се извършвали религиозни ритуали. Тастил се населявал от народа атакаменьо (атакама). Градът бил изоставен покинут още преди пристигането на европейците в Америка. Причина за изоставянето му става експанзията на инките през ХV век. Най-вероятно това не е станало доброволно, а в съответствие с обичайната практика на инките спрямо покорените от тях народи, населението на града е било преселено на ново място. Държавата Тастил включва не само града, но и околната област, с няколко населени места. През декември 1997 г. Тастил е обявен за национален исторически паметник на Аржентина на основание Декрет № 114/97 г. Външни препратки Тастил Архив на оригинала от 2013-11-17 в Wayback Machine. Антропологичен музей на Салта Архив на оригинала от 2011-07-06 в Wayback Machine. -24.536389, -65.906111
Tastil

Tastil is an archaeological site near Santa Rosa de Tastil, Salta Province, Argentina. Overview Located around 2.5 km (1.5 mi) northwest of the settlement are the Ruins of Tastil. Built by the Atacameño people, Tastil thrived during the 15th century, and grew to perhaps 400 households and over 2,000 inhabitants prior to a siege by the invading troops of the Inca Empire. Subsisting on quinoa, maize, and llama husbandry, the Tastileños built their community out of sandstone, and without the use of mortar. The labyrinthine layout of Tastil included catacombs and plazas, and the central square was built around a wanka (a sacred stone). The ruins were rediscovered by Swedish anthropologist Eric Boman in 1903, and were cataloged and restored in 1967 by a team from the University of La Plata led by Dr. Mario Cicliano. Tastil was declared a National Historic Monument in 1997. The Moisés Serpa Regional Museum of Tastil, located in Santa Rosa de Tastil, was inaugurated the same year, and displays artifacts found at the site and surroundings, including a mummy dating from the 13th century. References .
Tastil

Tastil é um sítio arqueológico de um assentamento indígena pré-colombiano, do povo Diaguita Atacamenhos e Calchaquíes, localizado na província de Salta, na Argentina. Foi declarado como Patrimônio Mundial pela Organização das Nações Unidas para a Educação, a Ciência e a Cultura (UNESCO) em 2014, inserida no conjunto Qhapaq Ñan, (Caminhos Incas). História Origem e declínio Ainda não se sabe quando se originou o assentamento, mas através de datação por carbono, verificou-se que o sítio foi habitado entre 900 d.C. e 1400 d.C. Em seu auge, o assentamento abrigou aproximadamente 3.000 habitantes. Acredita-se que o assentamento foi abandonado durante o domínio inca, quando a população foi subjugada e precisou trabalhar para manter o império. Descoberta e preservação As ruínas foram descobertas por Eric Boman, em 1903; e estudos científicos mais aprofundados ocorreram entre 1967 e 1973, comandados por Eduardo Cigliano, através da Universidade de La Plata. O sítio foi declarado como Monumento Nacional em 1997, através do Decreto nº 1145, e Patrimônio Mundial, como sítio associado ao conjunto Qhapaq Ñan (Caminhos incas). Características O sítio abrange uma área de 12 hectares, em uma altitude de 3.200 metros acima do nível do mar. Possui aproximadamente 1.114 estruturas, entre residências, ruas principais e secundárias, praças, lixões, sepulturas e currais. No assentamento havia setores para o cultivo e armazenagem, moagem dos grãos e locais para cerimônias, e foram encontrados muitos artefatos de outras regiões da Argentina e da costa do Chile, e também artefatos têxteis. Estruturas As edificações foram construídas com paredes de 1 metro de espessura, feitas de lajes de pedra granodiorito, e nenhum tipo de argamassa. Havia edificações simples, com apenas um cômodo; e edificações complexas, com mais de um cômodo, e suas portas nunca saíam para ruas principais. Sepultamentos Foram descobertos 105 sepultamentos, sendo a maioria dos túmulos no formato circular com paredes simples de pedras, colocadas, em sua maioria, em pé. Os sepultamentos eram feitos encostados às paredes das residências ou nos pátios internos. Junto aos enterros, foram encontrados artefatos funerários de cerâmica, madeira e osso. Em alguns sepultamentos foram encontrado gorros feitos de lã de lhama ou vicunha, datados do período entre 1349 d.C. e 1439 d.C. Petroglífos Nas colinas circundantes ao sítio há em torno de 7.800 blocos com arte rupestre. Entre os desenhos está a representações de um calendário lunar, com 28 compartimentos; um calendário referente a gestação das lhamas, que era de uso importante para os nativos; e um calendário da gestação humana, com 9 compartimentos. Também há a representação de serpentes, que eram relacionadas à fertilidade; e a representação de emas, que eram consideradas os "arautos da chuva".==Referências==
Тастиль

Тастиль (исп. Santa Rosa de Tastil) — крупнейший из доколумбовых городов на территории современной Аргентины. Был расположен на территории современной провинции Сальта, на высоте 3200 метров над уровнем моря. По оценкам, население Тастиля в момент его расцвета в конце XV века превышало 2000 человек. Руины Тастиля открыл в 1903 г. швед Эрик Боман. Частичную реконструкцию Тастиля осуществила группа под руководством профессора Марио Сиклиано из Национального университета Ла-Платы в 1967 году. На поверхности земли были обнаружены около 440 жилищ, построенные из каменных валунов без использования известкового раствора, а также кладбища, различные хозяйственные помещения, приподнятые извилистые дороги, ведущие к местам проведения общественных мероприятий, сходящиеся на центральной площади, а также места для помола зёрен злаков (киноа, кукуруза), загоны для лам и т. п. На главной площади находился священный камень (wanka), у которого проводились ритуалы. Тастиль населяла народность атакаменьо или атакама. Город был покинут ещё до прихода европейцев. Современные исследования показывают, что причиной ухода населения из города стало вторжение инков в XV веке, то есть в момент расцвета города. Скорее всего, население покинуло город не добровольно, а было переведено в категорию «mitmakuna» или «mitimaes», и в соответствии с обычной практикой в империи Тауантинсуйю, народ атакаменьо был полностью переселён в другие области инкской империи. Тастильское государство состояло не только из собственно города, но охватывало прилегающую область, на которой могло проживать около 3 тыс. человек. Древние сельскохозяйственные фермы находились на месте современных населённых пунктов Пье-дель-Невадо-де-Акай, Пье-дель-Паньо-и-Потреро. Эти фермы поставляли сельскохозяйственную продукцию в Тастиль и в подчинённые населённые пункты Пуэрта-Тастиль и Мороуаси (Morohuasi). По-видимому, населённый пункт Тинти, расположенный в долине Лерма, тоже относился к государству Тастиль. В настоящее время в населённом пункте Санта-Роса-де-Тастиль, расположенном на расстоянии в 2,5 км и на уровне 200 м ниже руин имеется школа, санитарный пункт, почта, церковь и полицейский участок. В декабре 1997 г. Тастиль был объявлен национальным историческим монументом Аргентины на основании Декрета 1114/97. См. также Доколумбовы культуры Аргентины Примечания Ссылки Red Salta Museo de Antropología de Salta
Тастіль

Тастіль (ісп. Tastil) — місто-держава індіанського племені атакаменьйо. Є одним з найбільших міст доколумбової епохи на території сучасної Аргентини. Остаточно було підкорено інками на чолі із Уайна Капаком. У 1903 році відкрите шведським археологом Еріком Боманом. У 1967 році експедицією Національного університету Ла-Плати на чолі із Маріо Чікліано були проведені роботи з реконструкції Тастіля. 1997 року Тастіль було визнано урядом Аргентини національною історичною пам'яткою, а 2014 року руїни міста було включено до списку Світової спадщини ЮНЕСКО у складі системи Кхапак-Ньян Географія Розташований на висоті 3200 м над рівнем моря, в департаменті Росаріо-де-Лерма провінції Сальта на півночі Аргентини. Неподалік розташовується село Санта-Роса-де-Тастіль, річка і ущелина Торо. Історія Початкова історія держави Тастіль невідома. Вважається, що вона була утворена потужним індіанським племенем атакаменьйо. Відповідно до виявлених мумій володарів час перетворення Тастіля на місто-державу дослідники відносять до XIII ст. В часи розквіту — кінець XV — 1 пол. XVI ст — місто мало площу у 12 га і нараховувало 2000 мешканців, загалом в державі проживало близько 3 тис. осіб. Держава Тастіль мала колонії-факторії біля підніжжя гір Невадо-де-Акай, Паньйо-і-Потреро, а також володіла більшою частиною долини Лерма. Перебувала в дружніх відносинах з державою Колья, а також племенами мапуче на території сучасного Чилі. Ймовірно Тастіль виконувала функцію посередницької торгівлі між андійськими державними утвореннями та поселеннями узбережжя Тихого океану. Ймовірно торговці Тастіля мали доступ до мідних копалень на землях сучасного Чилі. Перебіг війни з імперією інків достеменно невідомий. Ймовірно за часи Тупак Юпанкі держава Тастіль зазнала поразки й визнала зверхність інків, а вже наступний Сапа Інка Уайна Капак ліквідував рештки автономії, виселив звідси корінне населення, заселивши колоністами, що розмовляли мовою кечуа. Тоді ж було зведено фортецю-пукара. На момент прибуття європейців до Америки місто вже було покинутим. Опис На сьогодні виявлені близько 440 осель з кам'яних валунів без використання вапняного розчину, а також могильники, різні господарські приміщення, підвищені звивисті дороги, що ведуть до місць проведення громадських заходів, що сходяться на центральній площі, а також місця для помелу зерен кіноа та кукурудзи, загони для лам. На головній площі знаходився уанка (священний камінь), де проводилися релігійні ритуали. Джерела Red Salta Museo de Antropología de Salta
Санта Мария ла Майор (Аржентина)

Санта Мария ла Майор (на испански: Misión jesuítica de Santa María la Mayor) е мисия на йезуитите на територията на съвременна Аржентина, в департамента Санта Мария, провинция Мисионес. Мисията е основана през 1626 г., като една от 30 мисии на йезуитите в земите на индианците гуарани на територията на съвременните Аржентина, Парагвай и Бразилия. През 1744 г. в мисията живеят 933 покръстени гуарани. Тя е изоставена, когато йезуитите са изгонени от всички области на короната на Испания, включително и тези от чужбина през 1767 година. През 1983 г. руините на мисията „Санта Мария ла Майор“, заедно с още четири подобни паметника: мисиите Сан Игнасио Мини, Санта Ана и Нуестра Сеньора де Лорето в Аржентина и мисията Сау Мигел дас Мисойнс в Бразилия са включени в Списъка на обектите на световното културно и природно наследство на ЮНЕСКО. Вижте също Списък на обектите на световното наследство на ЮНЕСКО в Аржентина Външни препратки Йезуитски мисии в Аржентина и Бразилия
Missió jesuítica de Santa María la Mayor

Santa María la Mayor fou una de les missions o reduccions fundada al segle xvii pels jesuïtes a Amèrica durant la colonització espanyola d'Amèrica. És al municipi de Santa María, Departament de San Ignacio, a la província de Misiones a l'Argentina. Està inscrita a la llista del Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO des del 1983. Referències
Reducción de Santa María la Mayor, Argentina

Reducción de Santa María la Mayor (Reduction of Holy Maria Major), located in the Santa María Department of the Misiones Province, Argentina, was one of the missions or reductions founded in the 17th century by the Jesuits in the Americas during the Spanish colonial period. In 1984 it was one of four reduction sites in Argentina designated as World Heritage Sites by UNESCO. Jesuit Reductions The Jesuit reduction of Santa María la Mayor was founded in 1626, and by 1744 it held a population of 993. It was abandoned after the Jesuits were expelled from the Spanish colonies in 1767 after suppression of the order by the Spanish and Portuguese governments. World Heritage Site In 1984 the ruins of the reduction were declared a World Heritage Site by UNESCO, together with three other reductions in the area of Argentina and one in Brazil, all formerly part of the Province of Paraguay during the colonial era. The ruins have been grown over by vegetation. They are not as well preserved as those of San Ignacio Miní, also in Misiones. See also Jesuit Reductions List of Jesuit sites References
Misión jesuítica de Santa María la Mayor

La Misión de Santa María la Mayor está situada en el municipio de Santa María, en la provincia de Misiones, en la Argentina. Era una de las Misiones o reducciones fundada en el siglo XVII por los Jesuitas en América durante la colonización española de América. La reducción jesuítica de Santa María la Mayor fue fundada en el año 1626, llegando a albergar hacia 1744 a 993 habitantes. Fue abandonada cuando los jesuitas fueron expulsados de todos los dominios de la corona de España, incluyendo los de ultramar, en el año 1767. En 1984 las ruinas brasileñas de San Miguel de las Misiones, que ya había sido declarada Patrimonio de la Humanidad por la Unesco en 1983, fue extendida para incluir las misiones de San Ignacio Miní, Santa Ana, Nuestra Señora de Loreto y Santa María la Mayor, convirtiéndose en un único sitio transfronterizo.​ Las ruinas han sido restauradas y se las puede ver sobre la ruta provincial N.º 2 Costera del río Uruguay en la provincia de Misiones, Argentina. Entre sus instalaciones cuenta con un centro de visitantes que atiende al público en general y a investigadores. En esta misión nació y vivió Nicolás Yapuguaý ('Japugua'ỹ', escrito en según la norma guaraní)​ fue un cacique de esta reducción, un erudito guaraní, tipógrafo, escritor, grabador y orador. A su vez, fue el literato de mayor producción en lengua guaraní. Yapuguaý conocía el castellano, el guaraní y el latín perfecctamente. Fue encargado de enseñar el guaraní a los curas jesuitas y diseñó las famosas Tablas de Parentesco o consanguinidad de algunas parcialidades guaraníes Debido a esto último, es considerado como el primer antropólogo social de la zona de Río de la Plata y posiblemente de Sudamérica”, según Poujade.​ Su apellido significa "el verídico", literalmente significa "carente/falto de mentira". Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Misión jesuítica de Santa María la Mayor. Ficha de las Misiones Jesuitas de Argentina y Brasil en el sitio web de la UNESCO (en inglés)
Santa María la Mayor

La mission jésuite de Santa María la Mayor (en français : Sainte Marie Majeure), est une ancienne réduction guaranie en Argentine. Fondée en 1626 la mission est abandonnée lorsque les Jésuites sont expulsés d’Espagne et de ses colonies (1767) et détruite en 1817. Les ruines se trouvent dans le district de Santa María (province de Misiones), dans la partie la plus septentrionale d’Argentine, proche des frontières du Paraguay et du Brésil, à quelques kilomètres du village de Santa Maria. Depuis 1984, elles sont classées au patrimoine mondial de l’UNESCO. Histoire Fondée en 1626 par le missionnaire jésuite Diego de Boroa (1585-1657) (avec Roch Gonzalez) la réduction se trouvait au nord de la rivière Iguaçu et à l’est du fleuve Paraná. Elle déménage une première fois en 1633, et une seconde fois à la fin du XVIIe siècle, fuyant les 'Bandeirantes', pour occuper finalement le site actuel. En 1744 elle comptait une population de 993 personnes en 1744. Elle fut appelée 'majeure' (La Mayor) pour la distinguer d’une autre, plus ancienne appelée ‘Santa Maria de Fe’ (ou 'Notre-Dame de Foy’). Abandonné en 1767 lorsque les Jésuites furent expulsés de l’empire colonial espagnol, comme du royaume d’Espagne, la réduction fut largement détruite par les armées portugaises en 1817. Patrimoine mondial En 1984, les ruines de la réduction sont classées au patrimoine mondial par UNESCO, avec trois autres réductions d’Argentine et une au Brésil. Toutes faisaient partie de la province jésuite du Paraguay durant l’ère coloniale. Envahie de végétation tropicale les ruines sont moins bien conservées que celles de San Ignacio Mini, dans la même province de Misiones. Notes Portail du baroque Portail de la Compagnie de Jésus Portail de l’architecture chrétienne Portail du patrimoine mondial Portail de l’Argentine
Santa María la Mayor-misszió

A Santa María la Mayor-misszió egy 17. században alapított jezsuita misszió volt a mai Argentína területén. Fennmaradt romjai a guaraní indiánok jezsuita missziói gyűjtőnevű világörökségi együttes részét képezik. Története A missziót 1626-ban alapította a jezsuita Diego Boroa és Claudio Ruyer, végleges helyét a század végén foglalta el. Működött benne egy nyomda is, amely 1722 és 1724 között olyan fontos könyveket adott ki, mint Antonio Ruíz de Montoya atya guarani nyelvvel foglalkozó művei (köztük egy szótár) és a Nicolás Yapuguay által írt A katekizmus magyarázata. Ezek a könyvek (a loretói és a San Francisco Javier-i nyomdák termékeivel együtt) voltak az elsők, amelyeket a mai Argentína területén nyomtattak. 1744-ben 933 lakója volt, de amikor 1767-ben a jezsuitákat elüldözték az összes spanyol gyarmatról, elhagyatottá vált. Utolsó éveiből tudjuk, hogy a hozzá tartozó földeken nagy számú szarvasmarhát, juhot és lovat tartottak. Az elhagyatott épületeket végül 1817-ben a portugálok pusztították el. A misszió 1984-ben került fel a világörökségi listára. Leírás A romterület Misiones tartomány Concepción megyéjében található a 2-es tartományi főút mellett (attól északra) Posadastól 127 km-re, La Corita település mellett. Egy kisebb dombon fekszik a Santa María nevű patak mellett, mintegy 4 km távolságra az Uruguay folyótól. A romokat erdő veszi körül. A fő épületek kőalapzatra épültek kőből vagy vályogból, az indián lakók házai mind vályogból készültek. Nem csak épületek maradtak fenn, hanem a csatorna- és az öntözőrendszer egyes részei is. Ma a helyszínre érkezőket látogatóközpont és múzeum várja, valamint rendelkezésre áll minibár és mosdó is. A régészek számára műhely, lakóépületek és raktár létesült. Képek Jegyzetek
Santa Maria la Mayor

La Reducción de Santa María la Mayor è una delle molte missioni fondate nel corso del XVII secolo dalla Compagnia di Gesù nelle Americhe durante il periodo della colonizzazione europea. Le rovine della missione di Santa Maria Mayor si trovano nella provincia argentina di Misiones, nella parte più settentrionale dell'Argentina, vicino ai confini con il Paraguay e il Brasile, a pochi chilometri dal villaggio di Santa Maria. Venne fondata nel 1626 e nel 1744 contava 944 abitanti. Venne abbandonata nel 1767 in seguito all'espulsione dei Gesuiti dalle colonie spagnole e distrutta nel 1817. Da quel momento la vegetazione ha ripreso possesso del terreno che le venne strappato per la fondazione della città. Le missioni di Santa Maria la Mayor, Santa Ana, San Ignacio Minì e Nuestra Señora de Loreto, insieme a quella di São Miguel das Missões in Brasile, sono state dichiarate Patrimonio dell'umanità dall'UNESCO diventando un unico sito transfrontaliero. Storia Fondata nel 1626 dal missionario gesuita Diego de Boroa (1585-1657) (con Roch Gonzalez), la missione si trovava inizialmente a nord del fiume Iguaçu e a est del fiume Paraná. Venne trasferita una prima volta nel 1633 e una seconda volta alla fine del XVII secolo per fuggire dai 'Bandeirantes', occupando infine il sito attuale. Era chiamata 'maggiore' (La Mayor) per distinguerla da un'altra, più antica, chiamata Santa Maria de Fe (o Nostra Signora di Foy). Nicolás Yapuguaý ("Japugua'ỹ", scritto nelle norme guaraní) nacque e visse in questa missione; fu studioso guaraní, tipografo, scrittore, incisore e oratore. Fu anche lo scrittore con la più alta produzione in lingua guarani. Yapuguaý conosceva perfettamente lo spagnolo, il guaraní e il latino. Fu incaricato di insegnare il guaraní ai sacerdoti gesuiti e progettò le famose Tavole di parentela di alcuni aspetti particolari guaraní. Proprio per questo motivo, fu considerato "il primo antropologo sociale nell'area del Río de la Plata e forse in Sud America", secondo Poujade. Il suo cognome significa "quello vero", letteralmente "mancante/privo di menzogne". Note Bibliografia Eugenio Corti, La Terra dell'Indio, 1998 Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Santa Maria la Mayor Collegamenti esterni Pagina del sito dell'UNESCO sulle missioni gesuitiche del Sud America, su whc.unesco.org.