NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Касильда

Касильда (исп. Casilda) — город и муниципалитет в департаменте Касерос провинции Санта-Фе (Аргентина), административный центр департамента. История В 1870 году предприниматель Карлос Касадо дель Алисаль приобрёл в этих местах ранчо Лос-Десмочадос, и основал сельскохозяйственную колонию, получившую название «Колония-Канделария». В 1873 году колония официально стала городком (вилья), получившим название «Касильда» в честь матери основателя. Уже в 1878 году отсюда была отправлена первая партия зерна на европейский рынок. С приходом в эти места в 1883 году железной дороги развитие населённого пункта ускорилось, и уже в 1907 году он получил статус города (сьюдад). Знаменитые уроженцы Хохре Гриффа (род.1935) — футболист. Горацио Пагани (род.1955) — инженер, основатель итальянской автомобилестроительной компании Pagani Automobili. Марсело Троббиани (род.1955) — футболист. Хорхе Сампаоли (род.1960) — футбольный тренер. Эммануэль Вилья (род.1982) — футболист. Франко Армани (род.1986) — футболист. Дамиан Мусто (род.1987) — футболист. Федерико Грабич (род.1990) — пловец, призёр чемпионатов мира. Примечания
Casilda, Argentina

Casilda är en ort i Argentina, huvudort i departementet Caseros. Den ligger i provinsen Santa Fe, i den centrala delen av landet, 300 km nordväst om huvudstaden Buenos Aires. Casilda ligger 79 meter över havet och antalet invånare är 32 002. Kända personer Födda i staden Franco Armani, fotbollsmålvakt Federico Grabich, simmare Jorge Sampaoli, fotbollstränare Källor Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Casilda, Argentina.
Alvear Icon Hotel

El Alvear Icon Hotel es un edificio de usos mixtos que cuenta con hotel y residencias de lujo, ubicado en el barrio de Puerto Madero, en Buenos Aires, Argentina. Descripción Luego de trabajar durante un año y medio en el proyecto, en el 2009 comenzó la construcción del nuevo emprendimiento de lujo del Grupo Alvear, propietario del reconocido Alvear Palace Hotel y que dos años más tarde se lanzaría a la construcción de la torre más alta del país, la Alvear Tower. El diseño estuvo a cargo del estudio Pfeifer-Zurdo (PFZ Arquitectos). Se trata de una torre que conjuga dos conceptos estilísticos bien marcados: uno es el clásico, que caracteriza al mencionado Alvear Palace (de 1932) y simboliza el lujo y la identidad de la marca. Se encuentra representado por la mitad inferior del proyecto, incluyendo la planta baja y el ingreso. El otro es el moderno, que puede observarse claramente en el volumen superior que constituye el remate, el cual está cubierto por un muro cortina espejado. Este segmento del edificio, además de aportar la cuota de contemporaneidad en su arquitectura, lo diferencia y lo destaca del resto de sus vecinos, y le da una imagen característica y fácilmente reconocible. En su interior, el sector de hotel cuenta con 146 habitaciones y suites distribuidas desde el piso 4 hasta el 17 y un centro de eventos, totalizando una superficie de 28.060 m². En los pisos 19 y 20 se encuentra el spa/gim, con piscina cubierta y vista panorámica. A partir del piso 22 se desarrollan las 50 residencias de lujo que suman 7.700 m². Fuentes Cómo será el Hotel Alvear de Puerto Madero nuevomadero.com Hotel Alvear, datos técnicos pfzarquitectos.com.ar - PFZ Véase también Anexo:Rascacielos en la Ciudad de Buenos Aires
Autódromo Don Eduardo

El Autódromo Don Eduardo es un circuito de carreras de Argentina. Tiene 2.304,44 metros de cuerda. El autódromo fue inaugurado el 12 de marzo de 1978 por el Argentino Atlético Club en una competencia de la Mecánica Argentina Fórmula 2, competencia ganada por Jorge De Amorrortu con el Chiviuán-Dodge. El podio de dicha carrera lo completaron dos figuras emblemáticas del automovilismo argentino: segundo fue Guillermo Kissling, a bordo de un Andújar-Dodge y tercero fue Oscar Larrauri, con un Berta-Fiat. Este último piloto, oriundo de Granadero Baigorria, debutó ese día en el deporte motor. Fue escenario de varias competencias de la Mecánica Argentina Fórmula 1, debido a su estratégica ubicación en el centro del país, cercano a las provincias que mayor cantidad de pilotos proveía a la categoría. Referencias http://www.aadevolantes.com.ar/articulo.asp?articulo=510 (enlace roto disponible en Internet Archive; véase el historial, la primera versión y la última).
Autódromo Juan Oria

Autódromo Juan Oria is a 2.250 km (1.398 mi) motorsports circuit located near Marcos Juárez, Argentina. The circuit has 10 corners. The circuit has hosted a number of national level series over the years including the TC2000 Championship, Formula Renault Argentina and Top Race V6. The last national event to be held at the circuit was the final race of the 1999 Top Race V6 season. References
Autódromo Juan Oria

El Autódromo Juan Oria es un circuito de carreras de Argentina. Está ubicado en la ciudad de Marcos Juárez, en la Provincia de Córdoba y tiene 2250 metros de cuerda. El autódromo fue inaugurado el 27 de noviembre de 1976 por el Marcos Juárez Motor Club. Se corre en sentido horario y tiene dos variantes: el circuito n°1, de 1650 metros de cuerda y el circuito n°2, con 2250 metros de recorrido. Carreras Fórmula 2 Mecánica Argentina (1978-1981) Fórmula 2 Codasur (1984) Fórmula 2 Entrecor (1988) Fórmula Renault Plus Club Argentino de Pilotos (1984, 1989) TC 2000 (1981, 1983-1985) Turismo Nacional (1982, 1984, 1988-1989, 1994-1996) Top Race (1998-1999) Zonales y provinciales de Santa Fe y Córdoba Fuentes http://www.info-maf1.facundogalella.com/zonal/plaza.php?Plaza=18 Archivado el 4 de marzo de 2016 en Wayback Machine.
Plaza San Martín (Buenos Aires)

Plaza San Martín è una delle piazze principali di Buenos Aires, capitale dell'Argentina. È situata nel barrio di Retiro, ed è delimitata da Florida, Avenida del Libertador, Maipú, Avenida Santa Fe e Avenida Leandro Alem. La piazza è servita da una stazione (San Martín) della Linea C della metropolitana di Buenos Aires. Storia Originariamente l'area dell'attuale piazza era occupata da un convento di monaci, da un fortino e da un'arena per la tauromachia. che Successivamente l'area fu venduta alla South Sea Company britannica che trasformò l'area nel mercato degli schiavi della città. Nel 1807, durante la seconda invasione inglese del Rio de la Plata, la zona fu teatro di una vittoria delle milizie locali sul corpo di spedizione britannico guidato da John Whitelocke. Nel 1812 vi fu insediata per volontà del generale José de San Martín la caserma del Reggimento dei Granaderos a Cavallo, mentre l'anno seguente, con l'abolizione della schiavitù, il mercato degli schiavi fu chiuso. Nel 1878, in occasione del centenario della nascita del Libertador, la piazza fu intitolata a San Martín. Nel 1883 il forte, l'arena e altri edifici furono demoliti nel corso di un primo intervento guidato dagli architetti Edward Taylor e José Canale e pianificato dalla Municipalità per ridisegnare la fisionomia della piazza. Sei anni dopo l'architetto Charles Thays ultimò la trasformazione della piazza conferendogli la forma attuale Sul finire del XIX secolo plaza San Martín fu scelta dalle grandi famiglie dell'aristocrazia cittadina come sede delle loro nuove dimore. Fu così che sorsero alcuni dei più importanti edifici privati della città, come il Palazzo San Martín, il Palazzo Haedo ed il Palazzo Paz. Nel 1936 la piazza assunse il suo aspetto attuale con la realizzazione della spianata e del limitrofo Edificio Kavanagh. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su plaza San Martín
Plaza San Martín (Buenos Aires)

A Plaza San Martín (em Português: Praça de San Martín) é um parque localizado no bairro de Retiro, em Buenos Aires, Argentina, no início da Rua Florida. Nos anos 1800, chegou a ser uma Praça de Touros, e foi o palco de uma batalha importante das invasões britânicas em Buenos Aires, recebendo o nome Campo de Gloria. Deve o seu nome ao General José de San Martín, herói da independência argentina, cujo monumento em sua honra é o mais importante do espaço. Destaca-se também um monumento aos falecidos na Guerra das Malvinas. Evolução da Plaza até hoje A Plaza San Martín foi inaugurada em 1862 (então como Plaza de Marte), depois de ter sido palco de tráfico de escravos negros (século XVIII), acolhido um quartel militar (1801-1819) e uma praça de touros. Foi igualmente nestes terrenos que se desenrolaram batalhas da segunda invasão inglesa, que foram ocupados pelos quartéis organizados por José de San Martín. Antes de se tornar uma praça, teve também o depósito da Compañia Primitiva de Gas, em 1856. Em 1860, e pela reivindicação dos locais em ter um espaço verde no bairro de Retiro, o governo encomendou a obra ao engenheiro José Canale, e em 1862 foi aqui erigida a estátua equestre do General José San Martín. O seu nome foi atribuído em 1878, ano do centenário do general Libertador, e as últimas grandes modificações aconteceram em 1936, com a ampliação da área então ocupada por edifícios que foram demolidos e reflorestados pelo paisagista Carlos Thays. Anos mais tarde, em 1942, foi declarada lugar histórico, pertencendo à Direcção Geral do Património. É actualmente uma das praças mais importantes de Buenos Aires, com diversas espécies botânicas: árvores antigas, magnólias, paineiras e jacarandás, por exemplo. Referências Ligações externas
Площадь Сан-Мартина (Буэнос-Айрес)

Площадь Сан-Марти́на (исп. Plaza San Martín) — главная площадь и основная зелёная зона района Ретиро города Буэнос-Айреса. В 1942 году получила статус национальной исторической достопримечательности. Находится между улицами Санта-Фе, Эсмеральда, Ареналес, Майпо, Либертадор и Флорида. История 14 октября 1801 года на месте, где сейчас находится площадь Сан-Мартина, была открыта арена для боя быков, которая вмещала 10 тысяч человек, работавшая до 1819 года. Во время английских вторжений в Буэнос-Айрес в 1806—1807 годах площадь стала местом ожесточённых боев, а затем после победы аргентинцев над захватчиками она стала называться Площадь Славы. С 1812 года на площади располагались казармы гренадер Хосе де Сан-Мартина, благодаря чему она получила название Марсово поле. В 1878 году в честь столетия со дня смерти Сан-Мартина площадь получила его имя. В 1860 году был объявлен конкурс на лучший проект площади, победу в котором одержал инженер Хосе Канале. Согласно его плану площадь была засажена деревьями, а в 1862 году была установлена конная статуя Сан-Мартина. В 1874 году она была перестроена Эженом Куртуа. Нынешним видом площадь Сан-Мартина обязана Карлосу Леону Тайсу, который перепланировал её в 1936 году. Площадь была существенно увеличена благодаря сносу некоторых окрестных зданий, в частности павильона Национального музея изящных искусств. Декретом № 122.096 от 9 июня 1942 года площадь Сан-Мартина была признана национальным историческим памятником. В 2009 году на площади проходила грандиозная выставка 140 скульптур United Buddy Bears, созданных художниками из 140 различных стран. Описание На площади Сан-Мартина находится несколько монументов: Памятник генералу Сан-Мартину и армии борцов за независимость состоит из бронзовой конной статуи Сан-Мартина на гранитном пьедестале и четырёх фигур, символизирующих важные события в войне за независимость американских колоний: переход через Анды, провозглашение независимости Перу, битву при Сальте и взятие Монтевидео. Статуя Сан-Мартина является работой французского скульптора Луи Жозефа Дома 1862 года, а остальные фигуры — немца Густава Эберлейна 1910 года. Памятник павшим на Мальвинах — кенотаф, посвященный погибшим в войне на Мальвинских (Фолклендских) островах 1982 года. Находится в северо-западной части площади. Состоит из 25 пластин чёрного мрамора, на которых написаны имена 649 солдат. Сомнение — мраморная скульптурная композиция Шарля Кордье, изображающая молодого человека с Библией с сомнением на лице и старшего мужчину, который что-то говорит молодому. Установлена в 1905 году. Hito de la Argentinidad — мемориальный камень в честь победы над английскими захватчиками в 1806—1807 годах. В 1971—2009 годах на площади находился так называемый каталанский фонтан, который был подарен городу каталанской общиной. В 2009 году он был перенесен в парк Ривадавия. На площади высажено много деревьев, в частности омбу, пальмы, липы, ивы, сосны, магнолии, араукарии, хакаранди, эвкалипты. Ссылки Площади Буэнос-Айреса (исп.) Площадь Сан-Мартина и окрестности (англ.)
Площа Сан-Мартіна (Буенос-Айрес)

Площа Сан-Марті́на (ісп. Plaza San Martín) — головна площа і основна зелена зона буенос-айреського району Ретіро. 1942 року отримала статус національної історичної пам'ятки. Розташована між вулицями Санта-Фе, Есмеральда, Ареналес, Майпу, Лібертадор і Флорида. Історія 14 жовтня 1801 року на місці, де зараз Площа Сан-Мартіна, було відкрито арену для бою биків, яка вміщала 10 тисяч осіб. Вона працювала до 1819 року. Під час англійських вторгнень у Буенос-Айрес у 1806-1807 роках площа стала місцем запеклих боїв, відтак після перемоги аргентинців над загарбниками вона стала називатися Площа Слави. З 1812 року на площі розташовувалися казарми гренадерів Хосе де Сан-Мартіна, завдяки чому вона отримала назву Марсове поле. 1878 року на честь сторіччя з дня смерті Сан-Мартіна площа отримала його ім'я. 1860 року було оголошено конкурс на найкращий проект площі, який виграв інженер Хосе Канале. Згідно з його планом площа була засаджена деревами, а 1862 року було встановлено кінну статую Сан-Мартіна. 1874 року вона була перебудована Еженом Куртуа. Нинішнім виглядом площа Сан-Мартіна завдячує Карлосу Леону Тайсу, який перепланував її 1936 року. Площа була суттєво збільшена завдяки знесенню деяких навколишніх будівель, зокрема павільйону Національного музею витончених мистецтв. Декретом № 122.096 від 9 червня 1942 року площу Сан-Мартіна було названо національною історичною пам'яткою. 2009 року на площі відбувалася грандіозна виставка 140 скульптур United Buddy Bears, створених митцями з 140 різних країн. Опис На площі Сан-Мартіна розміщені декілька монументів: Пам'ятник генералу Сан-Мартіну і війську борців за незалежність складається з бронзової кінної статуї Сан-Мартіну на гранітному п'єдесталі і чотирьох фігур, які символізують важливі події у війні за незалежність американських колоній: перехід через Анди, проголошення незалежності Перу, битва при Сальті і взяття Монтевідео. Статуя Сан-Мартіна є роботою французького скульптора Луї Жозефа Дома 1862 року, а решта фігур — німця Густава Еберлейна 1910 року. Пам'ятник полеглим на Мальвінах — кенотаф, присвячений загиблим у війні на Мальвінських (Фолклендських) островах 1982 року. Споруджений у північно-західній частині площі. Складається з 25 пластин з чорного мармуру, на яких написані імена 649 солдатів. Сумнів — мармурова скульптурна композиція Шарля Кордьє, який зображає молодого хлопця з біблією з сумнівом на обличчі і старшого чоловіка, який про щось каже молодому. Встановлена 1905 року. Hito de la Argentinidad — меморіальний камінь на честь перемоги над англійськими загарбниками у 1806—1807 роках. У 1971-2009 роках на площі був розташований так званий Каталанський фонтан, який було подаровано місту каталанською громадою. 2009 року його було перенесено до парку Рівадавії. На площі висаджено багато дерев, зокрема омбу, пальми (Phoenix, Syagrus, Canariensis), липи, верби, сосни, магнолії, сейби, араукарії, жакаранди, евкаліпти, ібіра. Посилання Площі Буенос-Айреса(ісп.) Площа Сан-Мартіна і околиці(англ.)
Policía de la Provincia de Tierra del Fuego

La Policía de Tierra del Fuego, Antártida e Islas del Atlántico Sur, una de las 23 policías provinciales existentes en la Argentina, está a cargo de la seguridad pública de los habitantes de la Provincia de Tierra del Fuego, Antártida e Islas del Atlántico Sur. Historia El 12 de mayo de 1885, el presidente Julio Argentino Roca extendió el nombramiento del primer Jefe de Policía para el Territorio Nacional de la Tierra del Fuego, al capitán de Infantería de Marina Antonio Ambrosio Romero, legajo 11434 EMGE (Estado Mayor General del Ejército). El 17 de agosto de 2010, el mayor Oscar Nelson Moreira reemplazó a José Ojeda al frente de la fuerza.​ En septiembre de 2012, el mayor Mario Norberto Marino asumió como Subjefe, luego del retiro voluntario del comisario general Jorge Escalada.​ En ese cargo, hacia mayo, de 2015, asumió Alberto Dino Manetti.​​Surge un sistema de Seguridad Alternativo WhatsApp Referencias Enlaces externos Comisarías Escuela Superior de Policía Acto por el 128º aniversario de la Policía
Plaza Chile (Mendoza)

The Square Chile is an urban space, situated in the City de Mendoza, Argentina. The name of the same, is a homage to the neighbouring country of Chile, when this last loaned his help after the earthquake that destroyed to the city in 1861 and symbolises the friendship between the two countries, represented by his two heroes: José de San Martín and Bernardo O'Higgins; joining his hands on a sword. The square finds situated between the streets Av. Peru, Gutiérrez, Necochea and 25 May, being his original direction Gutierréz to the 5500. By a municipal agreement of 5 October 1883, being municipal president Joaquín Villanueva, the square Chile changed temporarily his name by the one of San Martín, since there was not in Mendoza any square that carried the name of the Libertador, appearing like this in the cadastre of the "New City" in the plane of 1885, conserving this name until 1904. In June 1904, during the government of the doctor Carlos Galigniana Safe, when inaugurating the statue of the Saint general Martín in the today square homónima, gave him the name of Cobo to the current square Chile. The walk recovery definitively this denomination in 1920. See also Argentinian relations-Chile References
Plaza Chile (Mendoza)

La Plaza Chile es un espacio urbano, ubicado en la Ciudad de Mendoza, Argentina. El nombre de la misma, es un homenaje al país vecino de Chile, cuando este último prestó su ayuda tras el terremoto que destruyó a la ciudad en 1861 y simboliza la amistad entre ambas naciones, representada en el Monumento a los Libertadores de Chile y Argentina con sus dos héroes, José de San Martín y Bernardo O'Higgins, uniendo sus manos sobre una espada.​​ La plaza se encuentra ubicada entre las calles Av. Perú, Gutiérrez, Necochea y 25 de Mayo, siendo su dirección original Gutierréz al 5500.​ Historia El terremoto que destruyó la ciudad de Mendoza en 1861 dio lugar a un proyecto de reconstrucción basado en un plan hipodámico, en el que se contempló la idea de colocar una plaza central (la Plaza Independencia) y cuatro plazas de menor tamaño ubicadas en dirección diagonal respecto del centro. Una de estas plazas es la Plaza Chile. El proyecto, diseñado por los ingenieros Jerónimo Ballofet y Eusebio Blanco, fue sancionado por decreto el 4 de abril de 1863. La plaza cambió de nombre al de "Plaza José de San Martín" en 1883, por decisión del entonces presidente municipal, Joaquín Villanueva, alegando que no existía ninguna plaza con el nombre del libertador. En 1904, cuando gobernaba la provincia de Mendoza Carlos Galigniana Segura, se inauguró una estatua del prócer en otra plaza, que posteriormente recibió el nombre "San Martín", y la actual Plaza Chile recibió entonces el nombre de "Cobo". Recién en 1920 la plaza recobró su actual denominación. En 2009 la plaza fue remodelada por completo, se le incorporó una gran cantidad de asientos, se renovaron los bebederos y se rediseñó la iluminación. Las acequias que circundan la plaza fueron revestidas con piedra bola y se reemplazaron los viejos juegos infantiles por unos hechos de PVC.​ Monumento a la amistad inmortal La plaza alberga un monumento llamado "A la amistad inmortal", que fue emplazado en 1947, obra del escultor Lorenzo Domínguez Villar. Realizada en piedra, la escultura representa a José de San Martín y Bernardo O'Higgins unidos y empuñando el pomo de una misma espada. El grupo escultórico, que contiene elementos de los símbolos patrios de Argentina y de Chile (la estrella de la bandera de Chile a la derecha, y el escudo de Argentina a la izquierda), contiene una leyenda al frente: "Amistad inmortal - O'Higgins -San Martín- Argentina -Chile".​​ Véase también Relaciones Argentina-Chile Referencias
Plaza República de Chile (Buenos Aires)

La plaza República de Chile, llamada comúnmente plaza Chile, está ubicada en el barrio de Palermo en la ciudad de Buenos Aires, en el cuadrante formado por las calles Figueroa Alcorta, Tagle, Del Libertador y Mariscal Ramón Castilla; obtuvo su nombre actual por Decreto S/N del 23-11-1943, publicado en el Boletín Municipal n.º 7004, de la Municipalidad de Buenos Aires. (Hoy Ciudad autónoma de Buenos Aires)​ En las inmediaciones de la plaza se encuentran los museos de Arte Decorativo, de Arte Latinoamericano y el Metropolitano, así como los bosques de Palermo. A un costado se encuentra la embajada chilena (Tagle 2762). En la plaza se puede encontrar grandes árboles, sendas de grava color naranja. Destacan una serie de esculturas conmemorativas que recuerdan a figuras del ámbito literario, artístico y militar, como Colaboradores del general San Martín, con las estatuas de Alejandro María Aguado, amigo de San Martín que lo ayudó en su exilio (escultor Vicente Roselli); Juan Antonio Álvarez de Arenales (Horacio A. Ruiz Pombo); del mariscal peruano Ramón Castilla (Vicente Torró); Martín de Güemes (Mario Arrigutti), Juan Gregorio de Las Heras (Orio dal Porto) Juan Martín de Pueyrredón (Wilfredo Valdrich), activos participantes de la gesta de emancipación de los países del cono sur. Arquero de San Sebastián de Alberto Lagos es otra de las esculturas que adornan la plaza, en la que no podía faltar una al "compromiso de integración entre los gobiernos"​ de Argentina y Chile: Amistad es el título de la obra de la chilena Francisca Cerda. Hay asimismo una placa en mármol a Salvador Allende, homenaje de la Legislatura de la Ciudad de Buenos Aires colocada en 2008, para el centenario del nacimiento del presidente chileno. Sobresale en el centro la plaza el monumento ecuestre a Bernardo O'Higgins (Guillermo Córdova) correligionario de San Martín en la Independencia de Chile, considerado uno de los padres de la patria en el vecino país.​ A su lado, una gran escultura en mármol de Nuestra Señora del Carmen de Cuyo (Quintino Piana, 1950), patrona y generala del Ejército de los Andes. Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Plaza República de Chile.
Kathedrale von Oberá

Die römisch-katholische Kathedrale von Oberá (spanisch Catedral de San Antonio de Padua) ist der Sitz des Bistums Oberá in der Großstadt Oberá in der Provinz Misiones im Nordosten Argentiniens. Das Bistum Oberá ist dem Erzbistum Corrientes als Suffraganbistum unterstellt. Lage Die knapp 300 m hoch gelegene und etwa 110.000 Einwohner zählende Großstadt Oberá liegt etwa 1030 km (Fahrtstrecke) nordöstlich der Landeshauptstadt Buenos Aires nahe der Grenze zu Brasilien. Die Kathedrale befindet sich im Stadtzentrum gegenüber der Plaza San Martín. Geschichte In der Region mit einer traditionell schwedisch-protestantischen Gemeinde ließen sich nach dem Ersten Weltkrieg zahlreiche deutsche und italienische Katholiken nieder, so dass – an der Stelle einer seit 1934 bestehenden Kapelle – der Bau einer größeren Pfarrkirche geplant wurde. Deren Architekt war der in Argentinien lebende Österreicher Anton Liebe (1905–1978). Die Grundsteinlegung erfolgte im Jahr 1943; die Fertigstellung des Bauwerks zog sich jedoch bis in die 1960er Jahre hin. In der Nacht vom 11. auf den 12. Juni 1986 brannte der Kirchenbau infolge eines Feuerwerks zu Ehren des Schutzpatrons, des Hl. Antonius von Padua, völlig aus. Der Wiederaufbau war erst im Jahr 1997 abgeschlossen. Am 12. Juni 2009 gründete Papst Benedikt XVI. das Bistum Oberá; aus der ehemaligen Pfarrkirche wurde eine Kathedrale. Architektur Die Fassade des weitgehend aus Beton (hormigón) gefertigten und durch eine Sockelzone gegenüber der umliegenden Bebauung um gut 1 m erhöhten Kirchenbaus wird dominiert von einem etwa 40 m hohen Glockenturm (campanario) mit geschlossener Helmspitze. Im Innern ist der nur etwa 11 m hohe Kirchenbau dreischiffig; die tief ansetzenden Gewölbe aller drei Schiffe sind jedoch im Scheitelpunkt gleich hoch (Hallenkirche). Weblinks Kathedrale von Oberá – Foto + Infos (spanisch)