NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Terra del Foc, Antàrtida i Illes de l'Atlàntic Sud

Terra del Foc, Antàrtida i Illes de l'Atlàntic Sud, al text de la Constitució provincial: Província de Terra del Foc, Antàrtida i Illes de l'Atlàntic Sud, és una de les vint-i-tres províncies que conformen la República Argentina. Alhora, és un dels vint-i-quatre estats autogovernats o jurisdiccions de primer ordre que conformen el país, i un dels vint-i-quatre districtes electorals legislatius nacionals. La seva capital és Ushuaia i la seva ciutat més poblada és Río Grande. És la província més meridional de l'Argentina. Segons les reivindicacions argentines, no reconegudes per la comunitat internacional, comprèn també el tros de l'Antàrtida que queda al sud del país, i les illes Malvines. La sobirania argentina sobre aquests dos territoris, però, no és acceptada internacionalment. Fou Territori Nacional fins al 1991, any en què fou reconvertida en província. Limita a l'oest amb la Regió de Magallanes i de l'Antàrtica Xilena, a Xile, i s'encavalca amb el Territori Antàrtic Britànic i, en part, amb el Territori Xilè Antàrtic, tot i que les reclamacions sobre l'Antàrtida no són reconegudes internacionalment, doncs el continent antàrtic, a conseqüència de la signatura del Tractat Antàrtic, ha sigut declarat de sobirania universal i no sotmès a la sobirania de cap estat o país del món. Referències
Ohňová země (argentinská provincie)

Ohňová země (španělsky Tierra del Fuego, celým názvem Tierra del Fuego, Antártida e Islas del Atlántico Sur, tj. Ohňová země, Antarktida a ostrovy jižního Atlantiku) je argentinská provincie. Skládá se z východní části souostroví Ohňové země a formálně ještě z části Antarktidy a několika souostroví v jižním Atlantském oceánu a v Jižním oceánu. Se zbytkem Argentiny územně nesouvisí, na západě sousedí s chilským regionem Magallanes a Chilská Antarktida. Administrativní dělení Provincie sestává formálně z 5 departementů. V praxi však Argentina ovládá a spravuje pouze tři z nich, které zahrnují východní část ostrova Ohňová země a přilehlé menší ostrovy. Čtvrtý je de facto britským zámořským územím a poslední, antarktická část, je předmětem mezinárodních sporů mezi Argentinou, Spojeným královstvím a Chile, a od roku 1961 je neutrálním územím v rámci Antarktického smluvního systému. departement Río Grande (hlavní město Río Grande) departement Tolhuin (hlavní město Tolhuin) departement Ushuaia (hlavní město Ushuaia) departement Ostrovy jižního Atlantiku – souostroví Falklandy, Jižní Georgie, Jižní Sandwichovy ostrovy, Jižní Orkneje, které jsou fakticky (i mezinárodně uznanými) součástmi britských zámořských území Falklandy, Jižní Georgie a Jižní Sandwichovy ostrovy a Britské antarktické území; Argentina tak nemá na jejich správu vliv departement Argentinská Antarktida – část Antarktidy vymezená 25. a 74. západním poledníkem, nárokovaná na Spojeném království (a zčásti se překrývající i s chilským nárokem); územní nárok zmrazen po dobu platnosti Smlouvy o Antarktidě Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Ohňová země na Wikimedia Commons
Tierra del Fuego (provins i Argentina)

For alternative betydninger, se Tierra del Fuego. (Se også artikler, som begynder med Tierra del Fuego) Provinsen Tierra del Fuego, officiel Provinsen Tierra del Fuego, Antarktis og de sydatlantiske øer (spansk: Provincia de Tierra del Fuego, Antártida e Islas del Atlántico Sur), er en provins i den sydlige del af Argentina, der omfatter den argentinske del af Tierra del Fuego (dansk: Ildlandet) og Isla de los Estados. Provinsen omfatter endvidere de omstridte territorier i form af den sektor af Antarktis og nogle øer i Sydatlanten, dvs. Falklandsøerne (= Islas Malvinas)), South Georgia og South Sandwich Islands (= henholdsvis Islas Georgias del Sur og Islas Sandwich del Sur), som Argentina gør krav på. Provinsen har et areal på 987.168 km2og et befolkningstal på ca. 185.732 (2022) indbyggere. Provinsens hovedstad er byen Ushuaia. Referencer Eksterne henvisninger Officiel hjemmeside
Vuurland, Antarctica en Zuid-Atlantische eilanden

Vuurland, Antarctica en Zuid-Atlantische eilanden (Spaans: Tierra del Fuego, Antártida e Islas del Atlántico Sur) is de meest zuidelijke van de 23 provincies van Argentinië. De provincie heeft volgens Argentijnse claims een oppervlakte van 987.168 km², waarvan 21.571 km² (het Argentijnse deel van de archipel Vuurland) daadwerkelijk door Argentinië bestuurd worden. De provincie heeft 169.183 inwoners (2019). Departementen De provincie is verdeeld in drie departementen: Alleen de eerste twee worden daadwerkelijk door Argentinië bestuurd. De Zuid-Atlantische eilanden worden bestuurd door het Verenigd Koninkrijk, en Argentijns-Antarctica wordt deels geclaimd door Chili en het Verenigd Koninkrijk. Externe links (es) Patagonia.com.ar - Tierra del Fuego, detailkaart van Vuurland (archive)
Provincia Tierra del Fuego (Argentina)

Provincia Tierra del Fuego (spaniolă Provincia de Tierra del Fuego, Antártida e Islas del Atlántico Sur) este una dintre provinciile Argentinei, localizată în partea sudică (de fapt, cea mai sudică provincie), și are ieșire la Oceanul Atlantic. Aceasta cuprinde și insulele Falkland, Georgia de Sud și Sandwich de Sud, toate administrate de Marea Britanie, dar revendicate de Argentina. Capitala provinciei este orașul Ushuaia. Provincia e formată din Isla Grande de Tierra del Fuego ("Insula Mare a Țării de Foc"), acest teritoriu fiind împărțit cu Regiunea XII din Chile ("Regiunea Magallanes și Antarctica Chiliană"), Antarctica argentiniană și insulele Atlanticului de Sud. E și cea mai slab populată zonă din țară. Vezi și Provinciile Argentinei Disputa de suveranitate asupra Insulelor Falkand/Malvinas
Огненная Земля (провинция)

О́гненная Земля́, Огненная Земля, Антарктида и острова Южной Атлантики (исп. Provincia de Tierra del Fuego, Antártida e Islas del Atlántico Sur) — самая южная аргентинская провинция. Официально состоит из восточной части архипелага Огненная Земля, сектора Антарктики и нескольких архипелагов (Мальвинские (Фолклендские) и Южные Сандвичевы острова, а также Южная Георгия) в южной части Атлантического океана, однако фактически Аргентиной управляется только первая часть, в то время как вторая согласно Антарктической конвенции 1961 года является нейтральной территорией, а третья управляется Великобританией. Административный центр провинции — город Ушуая на острове Огненной Земле. География Огненная Земля На аргентинской части главного острова архипелага расположены низкие горы и песчаные пляжи. В центре острова расположено продолжение Андской горной системы, представленное горой Корну (высота 1490 м). Из-за недостаточно низкой температуры множество мелких ледников сползают в море. Среднегодовая температура +5,3 °C, а среднегодовое количество осадков 300 мм, на юге — 550 мм. На прилегающих островах Ано-Нуэво и Эстадос встречаются лесные массивы низкорослых Магеллановых лесов — самых южных на Земле. Главные породы леса: нотофагус антарктический и нотофагус карликовый (Nothofagus pumilio). Аргентинская Антарктика Включает Антарктический полуостров с прилегающими островами (Южные Оркнейские, Южные Шетландские и др.) и треугольный сектор, тянущийся от вод Атлантического океана до Южного полюса, который расположен в пределах 25° з. д. — 74° з. д. Наивысшая точка — гора Чиригуано 3360 м. Погода обычно холодная и ветреная. Острова Южной Атлантики На большинстве островов преобладает влажный климат, особенно на Мальвинских (Фолклендских) островах. Последние частично заболочены, что позволяет почве вбирать лишние осадки, в отличие от островов, расположенных ближе к материку. На островах отмечены постоянные сильные ветры. Южная Георгия и Южные Сандвичевы острова более холодные, из-за близости континентальных масс. Административное деление Примечания Ссылки Tierra del Fuego provincial government homepage Архивная копия от 14 января 2011 на Wayback Machine Tierra del Fuego tourist information
Огњена Земља (провинција)

Огњена Земља (шп. Tierra del Fuego, званичан назив: Провинција Огњена Земља, Антарктик и острва у јужном Атлантику (шп. Provincia de Tierra del Fuego, Antártida e Islas del Atlántico Sur) је провинција Аргентине смештена на крајњем југу земље. Једина копнена граница Огњене Земље налази се на западу са Чилеом. Види још Национални парк Огњена Земља
Eldslandet (argentinsk provins)

Eldslandet (officiellt Provincia de Tierra del Fuego, Antártida e Islas del Atlántico Sur, svenska: Provinsen Eldslandet, Antarktis och Sydatlantiska öarna) är en argentinsk provins som omfattar flera territorier avskiljda från Argentinas fastland. Enligt den officiella argentinska provinsindelningen innefattar provinsen Eldslandet även områden som Argentina gör anspråk på men ej kontrollerar. Provinsen består av den östra delen av Isla Grande på Eldslandet (västra delen utgörs av en chilensk provins med samma namn). Detta utgör den del som internationellt erkänns som en del av Argentina. Dess areal är 21.263 km². Därutöver gör Argentina anspråk på följande områden, som officiellt räknas in i provinsen: Falklandsöarna och Sydgeorgien och Sydsandwichöarna, som tillhör Storbritannien, men som Argentina sedan länge gör anspråk på. Det så kallade argentinska Antarktis som Argentina gör anspråk på. Argentinas anspråk överlappar delar av det brittiska och det chilenska anspråket. Som en konsekvens av antarktisfördraget har dock gränserna inte fastställts. I argentinsk statistik räknas dessa områden in och provinsens yta anges därför officiellt som 1.002.445 km². Provinsen är indelad i fyra departement. Dessa departement är Ushuaia, Río Grande, Argentinska Antarktis och Islas del Atlántico Sur. De två förstnämnda departementen utgör den erkända delen av provinsen, det vill säga delen av ön Eldslandet som tillhör Argentina. De två sistnämnda är ej erkända internationellt. Den sistnämnda inkluderar Falklandsöarna. I det sydvästra hörnet, mellan Ushuaia och den chilenska gränsen, finns den 63 000 hektar stora nationalparken Parque Nacional Tierra del Fuego. Se även Falklandskriget Antarktisfördraget Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Eldslandet.﻿ Officiell webbplats
Ingeniero Ballester Dam

The Ingeniero Ballester Dam is a dam on the Neuquén River, in the Argentine Patagonia. The top of the dam doubles as a road bridge. The dam is located near the town of Barda del Medio, province of Río Negro, downstream from the El Chañar Dam (the last part of the Cerros Colorados Complex), and 25 kilometers (16 miles) from north-northeast from the city of Neuquén. Work began on the bridge on 1 January 1910. Completed in 1918, the dam is used to re-route part of the flow of the Neuquén River to a long irrigation canal which flows east and then southeast passing by the cities of Barda del Medio, Cinco Saltos, Cipolletti, Allen, General Roca, Ingeniero Luis A. Huergo, and Villa Regina, and then emptying into the flood plain of the Río Negro. A second derivation dam, downstream on the canal, sends water to feed the reservoir of the Pellegrini Lake. The Ballester Bridge over the dam is 400 meters (1,300 feet) long and 5 meters (16 feet) wide. National Route 151 crosses over it from Río Negro to the province of Neuquén. References
Basilica di San Francesco (Buenos Aires)

La basilica di San Francesco d'Assisi (in spagnolo: Basílica de San Francisco) è un edificio di culto cattolico dello storico barrio di Monserrat, a Buenos Aires. La chiesa è sede dell'omonima parrocchia dell'arcidiocesi di Buenos Aires. Storia Quando pianificò la città di Santa Maria del Buen Ayre Juan de Garay stabilì che sull'isolato compreso tra le attuali Defensa, Balcarce, Adolfo Alsina e Moreno si costruisse un convento francescano. Una prima chiesa, realizzata in legno, fu costruita tra il 1580 ed il 1594. L'attuale edificio fu progettato dall'architetto gesuita d'origine italiana Andrea Bianchi e realizzato tra il 1731 ed il 1754. A causa di una voluminosa crepa apertasi nella navata l'edificio fu chiuso circa quindici anni dopo. Consacrata ufficialmente il 28 settembre 1783, fu quindi riaperta al culto. Il 14 dicembre 1807 la facciata crollò e l'allora viceré Santiago de Liniers incaricò l'architetto Tomás Toribio della ricostruzione che iniziò tre anni dopo. Il 1º dicembre 1828 nel cortile antistante la chiesa di San Francesco e la cappella di San Rocco si riunì una folla che nominò nuovo governatore di Buenos Aires Juan Lavalle al posto di Manuel Dorrego, fatto fucilare qualche settimana dopo proprio dallo stesso Lavalle. Tra il 1907 ed il 1911 la facciata fu completamente rifratta in stile neobarocco su progetto dell'architetto tedesco Ernst Sackmann. L'8 gennaio 1919 papa Benedetto XV elevò la chiesa di San Francesco al rango di basilica minore. Nel 1942 la chiesa e la cappella di San Rocco furono dichiarate Monumento Storico Nazionale. Il 16 giugno 1955 una folla di manifestanti peronisti devastò e saccheggiò le chiese e i conventi del centro di Buenos Aires per vendicare i morti del bombardamento occorso nella giornata stessa su plaza de Mayo. La basilica di San Francesco subì danni gravissimi, in particolare l'interno fu dato alle fiamme e tutti gli arredi ed il mobilio andarono distrutti. L'edificio risultò così danneggiato da poter essere riaperto al culto solamente nel 1963. Descrizione La facciata, in stile neobarocco, presenta un unico portale con frontespizio arcuato. Ai lati si stagliano le due torri campanarie sormontate ciascuna da un cupolino a cipolla. La parte centrale della facciata è sormontata da un gruppo scultoreo realizzato nel 1910 con San Francesco d'Assisi insieme Giotto, Dante Alighieri e Cristoforo Colombo. La chiesa presenta una navata unica allungata sormontata da una serie di volte a vela. Il presbiterio rettangolare è sormontato da una cupola sorretta da un tamburo ottagonale. Note Voci correlate Monserrat Arcidiocesi di Buenos Aires Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Basilica di San Francesco
Batallón de Infantería de Marina N.º 5

El Batallón de Infantería de Marina N.º 5 Ec. es una unidad de la Armada Argentina perteneciente de la Fuerza de Infantería de Marina Austral.​ Historia Guerra de las Malvinas Tras la Operación Rosario, el 7 de abril de 1982, el Batallón de Infantería de Marina N.º 5 había marchado a las islas Malvinas sumándose a la Guarnición Militar Malvinas. El comandante de la unidad era el capitán de fragata Carlos Robacio, quien se puso a las órdenes del Ejército Argentino, que asumió la defensa del archipiélago.​​ El Comando de la Infantería de Marina conducida por Carlos Büsser proporcionó al BIM5 perros de guerra.​ Después, el mando envió una compañía de 27 ametralladoras de 12,7 mm, de la cual solo un tercio llegó al batallón, mientras que el resto fue transferido a otros regimientos del Ejército.​ El 29 de mayo el comandante de la Agrupación Ejército Puerto Argentino Oscar Jofre dispuso la incorporación de la Compañía C del Regimiento de Infantería 3 del Ejército al BIM N.º 5.​ Notas Referencias Bibliografía Enlaces externos
Alto Valle thermal power plant

The Alto Valle Thermal Central is a thermal power station located in the city of Neuquén, Argentina (northwestern Patagonia, Comahue region). It employs natural gas and has an installed capacity of 97 MW. Its output is highly variable, depending on the electric market conditions. Alto Valle is a combined-cycle plant, employing two independent units, each with a gas turbine feeding a 25 MW gas generator and a 15 MW steam generator, plus an open-cycle 17 MW gas turbine. The combined-cycle units use GEC-Alsthom turbines and generators for gas, and CA Parsons & Co. steam turbines and generators for the steam cycle. The open cycle employs a Fiat TG 16 gas turbine and a Siam di Tella - E. Marelli generator. The power station was started on 24 February 1969. The combined cycles were installed in 1995. Duke Energy, which also owns the Cerros Colorados Hydroelectric Complex, was granted the exploitation concession in 2000. See also Electric power in Argentina References (in Spanish) Duke Energy Argentina. Central Térmica Alto Valle.
Centro Nacional Patagónico

El Centro Nacional Patagónico (CENPAT), también conocido como CCT CONICET-CENPAT, es una unidad divisional del Consejo Nacional de Investigaciones Científicas y Técnicas (CONICET). Cubre un amplio espectro temático y su objetivo principal es asegurar un ámbito apropiado para la ejecución de investigaciones científicas, tecnológicas y de desarrollo en el área central de la Patagonia argentina. El CCT CONICET-CENPAT contribuye a interrelacionar las unidades ejecutoras (UE, centros e institutos de I+D+i) que lo conforman y los grupos de investigación en la zona de su inserción, brindándoles servicios desde sus unidades de apoyo técnico-logístico y administrativo (UA), colaborando además en la articulación y fomento de relaciones de cooperación y difusión con la comunidad. El CENPAT fue creado en 1970 y se convirtió en centro del CONICET en 1978. Desde 2016 es uno de los 16 Centros Científicos Tecnológicos (CCT) de CONICET.​ Unidades Está conformado por las siguientes Unidades Ejecutoras:​ CESIMAR-CONICET: Centro para el Estudio de Sistemas Marinos. CIMAS-CONICET/UNComa/Gob. Provincia de Río Negro/INIDEP: Centro de Investigación Aplicada y Transferencia Tecnológica en Recursos Marinos "Almirante Storni". IBIOMAR-CONICET: Instituto de Biología de Organismos Marinos. IDEAus-CONICET: Instituto de Diversidad y Evolución Austral. IIDEPyS-CONICET/UNPSJB: Instituto Multidisciplinario para la Investigación y el Desarrollo Productivo y Social de la Cuenca Golfo San Jorge. INBIOP-CONICET/UNPSJB: Instituto de Biociencias de la Patagonia. IPCSH-CONICET: Instituto Patagónico de Ciencias Sociales y Humanas. IPEEC-CONICET: Instituto Patagónico para el Estudio de Ecosistemas Continentales. IPGP-CONICET: Instituto Patagónico de Geología y Paleontología. y las Unidades de Apoyo Técnico-Logístico y Administrativo: UAT: Unidad de Apoyo Territorial CCT CONICET-CENPAT. OVT: Oficina de Vinculación Tecnológica CCT CONICET-CENPAT. UGI: Unidad de Gestión de la Información CCT CONICET-CENPAT. Referencias Enlaces externos Sitio web del CENPAT
Time in Argentina

Argentina is located at a longitude that would naturally put it in the UTC−04:00 or UTC−05:00 time zone; however, it actually uses the UTC−03:00 time zone. Argentina determines whether to change clocks in observation of daylight saving time on a year-by-year basis, and individual provinces may opt out of the federal decision. At present, Argentina does not change clocks. The Argentine Hydrographic Service maintains the official national time. History The first official standardization of time in Argentina took place on 31 October 1894, with establishment of UTC−04:00 as the nation's standard time. From 1920 to 1969, the official time switched biannually between UTC−04:00 as standard time in winter and UTC−03:00 as daylight saving time in summer. From 1974 to 1993, clocks advanced again, such that the official time switched biannually between UTC−03:00 as winter DST and UTC−02:00 as summer double DST. In 1993, the national time was fixed at UTC−03:00, called Argentina Time (ART; Spanish: hora oficial argentina, HOA). In 2007 and 2008, biannual switching between UTC−3:00 (winter DST) and UTC−2:00 (summer DST) resumed; in 2009, this was replaced again with year-round UTC−3:00 (permanent DST). IANA time zone database In the file zone.tab of the IANA time zone database Argentina has the following zones: Full History Notes References tz database – The tz database contains an extensive history of time zone and daylight saving time changes, with references to official sources for changes to time zones, for Argentina and the rest of the world. External links (in Spanish) Husos Horarios Adoptados en la República Argentina - Servicio de Hidrografía Naval, Ministerio de Defensa
Instituto Privado Argentino-Japonés

Instituto Privado Argentino-Japonés (IPAJ), also known as Nichia Gakuin (日亜学院), is a bilingual Spanish-Japanese elementary and middle school in Buenos Aires. It is the only school permitted by the Argentine Ministry of Education to require students to take Japanese, and it is the only bilingual Spanish-Japanese school in Buenos Aires. Its campus is located at Yatay 261 and Pringles 268 (two addresses for the same building) in the Almagro neighbourhood. Ricardo Braginski of Clarín wrote that the school represented the community of Japanese descent in Buenos Aires. History The origins date from 1922. The Nichia Gakuin school began offering courses in 1927 and the bilingual day school was first established in 1938. Its initial location was Patagones 84. Argentine authorities closed the school in January 1945 upon the Argentine government declaring war against Japan as part of World War II. It reopened in 1947 and took the formal name "Instituto Privado Argentino-Japonés" in 1978. It moved to its current Yatay campus in 1984. See also Japanese Argentine Buenos Aires Japanese Gardens Japanese Association of Rosario References (in Japanese) Ashihara, Kyoko (葦原 恭子 Ashihara Kyōko; Associate Professor Global Education Center, University of the Ryukyus). "Current Status and Issues of Japanese Language Education in Argentine : The Case of Instituto Privado Argentino Japones en Buenos Aires Archived 2018-01-23 at the Wayback Machine" (アルゼンチンにおける日本語教育の現状と課題 : ブエノスアイレス日亜学院の事例から (特集 文化共有集団による越境的ネットワークの国際比較研究 : ウチナーンチュとバスク人をめぐって)). Immigration Studies (移民研究) (12), 61–80, 2016–10. Center for Okinawa Migration Studies (沖縄移民研究センター). See profile at Archived 2018-01-23 at the Wayback Machine University of the Ryukyus Repository (琉球大学学術リポジトリ). See profile at CiNii. English abstract available. Notes Further reading Nichia gakuin 70 años (日亜学院創立70周年記念誌) or Instituto Privado Argentino Japonés, 1927-1997. Instituto Privado Argentino-Japonés. 1997 Printing. See profile at CiNii. Sekiguchi, Shinji (関口伸治). バイリンガル校としての日亜学院 Buenos dias Buenos Aires. MarucciPress (マルッチ・プレス), 1992. See profile at CiNii. External links Instituto Privado Argentino-Japonés (in Spanish)
Instituto Privado Argentino-Japonés

El Instituto Privado Argentino-Japonés, también conocido como Nichia Gakuin (日亜学院), es un instituto de educación primaria y secundaria bilingüe español-japonés de la ciudad de Buenos Aires, Argentina. Es la única escuela autorizada por el Ministerio de Educación de Argentina para exigir a los estudiantes estudiar el idioma japonés,​ y es el único instituto de educación formal bilingüe en español-japonés en Buenos Aires.​ Su campus se ubica entre las calles Yatay 261 y Pringles 268 en el barrio Almagro. Ricardo Braginski de Clarín escribió que el instituto representa la comunidad de descendientes japoneses en Buenos Aires.​ Historia El instituto tiene sus orígenes en el año 1922.​ En 1927 Nichia Gakuin comenzó a ofrecer cursos de idioma japonés, en tanto que en 1938 se inauguró la escuela bilingüe. Su sede inicial estaba en la calle Patagones 84.​ El gobierno argentino cerró la escuela en enero de 1945 cuando declaró la guerra a Japón durante la Segunda Guerra Mundial.​ El instituto abrió sus puertas nuevamente en 1947 y adoptó la denominación formal «Instituto Privado Argentino—Japonés» en 1978. En 1984 se mudó a su ubicación actual en la calle Yatay.​ Véase también Portal:Buenos Aires. Contenido relacionado con Buenos Aires. Portal:Educación. Contenido relacionado con Educación. Portal:Japón. Contenido relacionado con Japón. Jardín japonés de Buenos Aires Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Instituto Privado Argentino-Japonés. Sitio web oficial