Артуро Иљија

Артуро Умберто Иљија (шп. Arturo Umberto Illia; Пергам, 4. август 1900 — 18. јануар 1983) био је председник Аргентине од 1963. до свргавања 1966. године. Био је део Радикалне грађанске уније и Народне радикалне грађанске уније током свог председничког мандата. Иљија је дошао до председника нације на изборима које су контролисале оружане снаге, на којима је перонизам стављен ван закона, док је претходни уставни председник Артуро Фрондизи био ухапшен. Током његове владе, национална индустрија је унапређена, 23% националног буџета је издвојено за образовање (највећа бројка у историји земље), незапосленост је опала, спољни дуг је смањен, спроведен је план писмености и усвојени су закони о минималној, виталној и мобилној плати и закони о лековима. Био је познат по својој искрености и поузданости, а пример за то је чињеница да је Иљија скоро цео живот провео у свом скромном дому у Круз дел Ехеу, где се посветио медицини, и да никада није користио свој утицај у своју корист, до те мере да је морао да прода аутомобил док је био на функцији и одбијао да користи јавна средства за финансирање својих медицинских третмана. Након своје владе, задржао је своју активну политичку борбеност, одбацио пензионе повластице које је зарадио као председник и вратио се кући да настави да се посвећује медицини. Биографија Артуро Умберто Иљија је рођен у Пергамину, Буенос Ајрес, као италијански имигрант. Мартино Иљија (1861-1948) је рођен у Самолаку, у провинцији Сондрио, у Ломбардији, док је његова мајка Ема Франческони (1874–1940) рођена у Гратаказолу, у провинцији Бреша. Уписао се на Медицински факултет Универзитета у Буенос Ајресу 1918. године. Те године се придружио покрету за реформу универзитета у Аргентини (Reforma Universitaria), који се прво појавио у граду Кордоби и поставио темеље за слободан, отворен и јавни универзитетски систем под мањим утицајем Католичке цркве. Овај развој је променио концепт и администрацију високог образовања у Аргентини и у добром делу Латинске Америке. Као део студија медицине, Иљија је почео да ради у болници [[Сан Хуан де Диос (Санта Катарина)|Сан Хуан де Диос]] у граду Ла Плата, где је стекао диплому 1927. године. Године 1928. имао је интервју са председником Иполитом Иригојеном, дугогодишњим вођом центристичке УЦР и првим слободно изабраним председником Аргентине. Иљија му је понудио своје услуге као лекар, а Иригојен му је заузврат понудио место железничког лекара у различитим деловима земље, након чега је Иљија одлучио да се пресели у живописни Круз дел Ехе, у провинцији Кордоба. Тамо је радио као лекар од 1929. до 1963. године, осим три године (1940–1943) када је био вицегувернер провинције. Дана 15. фебруара 1939. године оженио се Силвијом Елвиром Марторел, и имао је троје деце: Ему Силвију, Мартина Артура и Леандра Иполита. Мартин Иљија је изабран у Конгрес 1995. године и служио је до своје смрти 1999. године. Габријела Микети, праунука Илијиног нећака, изабрана за потпредседницу 2015. године. Политичка каријера Артуро Иљија је постао члан Радикалне грађанске уније када је постао пунолетан, 1918. године, под снажним утицајем радикалне борбености свог оца и брата Итала. Исте године је започео универзитетске студије, а у земљи су се одвијали догађаји горепоменуте универзитетске реформе. Од 1929. године, након пресељења у Круз дел Ехе, започео је интензивну политичку активност, коју је смењивао са својим професионалним животом. Године 1935. изабран је за покрајинског сенатора за департман Круз дел Ехе, на изборима који су одржани 17. новембра. У покрајинском сенату активно је учествовао у усвајању Закона о аграрној реформи, који је усвојен у законодавној скупштини Кордобе, али одбијен у Националном конгресу. Такође је био на челу Комисије за буџет и трезор и залагао се за изградњу брана, наиме Нуево Сан Роке, Ла Виња, Круз дел Ехе и Лос Алазанес. На изборима одржаним 10. марта 1940. године, изабран је за вицегувернера провинције Кордоба, а гувернер је постао Сантијаго дел Кастиљо. Ову функцију је обављао све док покрајинску владу није заменила новоуспостављена диктатура генерала Педра Рамиреза 1943. године. Од 1948. до 1952. године, Иљија је служио у аргентинском парламенту и често је говорио против перонистичког режима. Радећи у Конгресу којим је доминирала Перонистичка странка, активно је учествовао у комисијама за јавне радове, хигијену и медицинску помоћ. Председник Аргентине Избори одржани 7. јула 1963. године означили су повратак уставној влади у Аргентини након периода политичке нестабилности и унутрашњих сукоба након војног свргавања председника Артура Фрондизија 29. марта 1962. године. Привремена администрација Илијин претходник, Гвидо Хосе Марија Гвидо, постављен је на чело номинално цивилне администрације када је Фрондизи свргнут. „Виртуелни заробљеник“ оружаних снага током својих деветнаест месеци на власти, Гвидо је распустио Конгрес и поништио резултате средњорочних избора у марту 1962. године, на којима су перонисти освојили 45 од 95 места у Представничком дому и 10 од 14 гувернерских места. Међутим, Гвидо је успео у свом главном приоритету, а то је да убеди војне лидере да дозволе изборе 1963. године. Референце