NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Kloster Lavaix

Das erstmals im Jahr 848 erwähnte Kloster Lavaix (Labaix; Labaciae) ist eine ehemalige Zisterzienserabtei in der Provinz Lleida (Lérida) im Nordosten Spaniens. Die Anlage befand sich im Tal der Noguera Ribagorzana südlich von El Pont de Suert im katalanischen Teil der Alta Ribagorça und ist heute im Stausee Pantà d’Escales versunken. Geschichte Das Kloster erscheint 947 als Benediktinerniederlassung, wurde 1092 in ein Kanonikerstift umgewandelt und kam 1112 in die Abhängigkeit des Klosters San Genís de Bellera. Gegen Mitte des 12. Jahrhunderts verfiel die Anlage. 1223 ordnete Papst Honorius III. auf Wunsch des Bischofs von Lleida, Berenguer d'Erill, die Unterstellung unter den Zisterzienserorden an, die 1224 erfolgte, und Lavaix unterstand nun dem Mutterkloster Bonnefont bei Saint-Gaudens in Frankreich aus der Filiation der Primarabtei Morimond. 1230 kam es zur Gründung eines Priorats Fontclara (Santa María de Fontclara) in Albalate de Cinca in Aragonien. Ein Abtshaus wurde neu errichtet. In der Barockepoche wurde das Kloster restauriert. Es bestand bis zur Klosteraufhebung (Desamortisation) unter der Regierung von Juan Álvarez Mendizábal im Jahr 1835, die Mönche blieben aber noch einige Zeit. In den Karlistenkriegen war bereits 1833 die Bibliothek verbrannt worden. In der Folge verfielen die Gebäude. Die Anlage wurde bei der Errichtung des Stausees im Jahr 1950 überschwemmt. Bauten und Anlage Die einschiffige, kreuzförmige Kirche mit drei halbkreisförmigen Apsiden und einem niedrigen Querhaus und die Klausur wurden im 12. Jahrhundert neu erbaut; im Barock wurde die Mittelapsis durch ein rechteckig geschlossenes Presbyterium ersetzt. Der Kreuzgang lag im Süden der Kirche, die an den Berghang angrenzte. Reste des Bauschmucks und Kapitelle haben sich unter anderem in El Pont de Suert und in verschiedenen Museen erhalten. Bei Niedrigwasser sind Reste der Anlage sichtbar. Literatur in der Reihenfolge des Erscheinens Josep M. Gavin: Inventari d’esglésies, Band 2: Baixa Ribagorça, Alta Ribagorça, Vall d’Aran. Arxiu Gavín, Barcelona 1978, ISBN 84-85180-09-7. Jordi Boix: El Pont de Suert. In: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera (= Gran geografia comarcal de Catalunya, Band 12). Fundació Enciclopèdia Catalana, Barcelona 1984, ISBN 84-85194-47-0. Ignasi Puig i Ferreté: El cartoral de Santa Maria de Lavaix. El monestir durant els segles XI–XIII. Societat Cultural Urgel·litana, La Seu d’Urgell 1984. Joan-Albert Adell i Gisbert unter andere: Santa Maria de Lavaix. In: Catalunya romànica. XVI. La Ribagorça. Enciclopèdia Catalana, Barcelona 1996, ISBN 84-412-2511-7. Joan Fuguet Sans, Carme Plaza Arque: El Cister, El patrimoni dels monestirs catalans a la Corona d’Aragó. Rafael Dalmau, Barcelona 1998, ISBN 84-232-0597-5, S. 91 (mit einem Foto nach S. 112). Bernard Peugniez: Le Guide Routier de l’Europe Cistercienne. Éditions du Signe, Straßburg, 2., überarbeitete und erweiterte Aufl. 2012, ISBN 978-2-7468-2624-3, S. 786. Weblinks inhaltsarme und ungenaue Website der Certosa di Firenze
Santa Maria de Lavaix

Santa Maria de Lavaix was a Romanesque Benedictine monastery in Pantà d'Escales in the municipality of El Pont de Suert, Alta Ribagorça, Catalonia, Spain. It was first mentioned in the 10th century. In the 13th century it fell under the Barony of Erill and in 1223 it became a Cistercians’ abbey. By the beginning of the 19th century, it had declined and was finally shut down during the Ecclesiastical Confiscations of Mendizábal in 1835. Upon the construction of the Escales Dam in June 1955, the old monastery was flooded and little remains other than the walls and traces of the northeast angle of the nave. References External links Monestir de Santa Maria de Lavaix - Monestirs de Catalunya (in Catalan)
Kraftwerk Teruel

Das Kraftwerk Teruel (Central térmica Teruel oder Central térmica de Andorra) ist ein im Jahr 1981 in Betrieb genommenes braunkohlebefeuertes Großkraftwerk in der Gemeinde Andorra, provinz Teruel, in Spanien. Es steht im Eigentum der ENDESA und verfügt über einen 343 m hohen Kamin, der zu den höchsten freistehenden Bauwerken in Europa gehört. 1992 wurde das Kraftwerk mit einer Rauchgasentschwefelung ausgestattet. Jede der drei installierten Generatorengruppen kann eine Leistung von 350 MW erzielen. Der Transport der Braunkohle erfolgte auf der Schiene über eine Eisenbahnlinie, die ursprünglich Anfang der 1950er Jahre von der Empresa Nacional Calvo Sotelo gebaut wurde, um die Braunkohle zum Kraftwerk Escatrón zu transportieren. In den ersten Jahren stammte die Braunkohle aus örtlichen Bergwerken. In der Gemeinde Andorra gab es einen Eisenbahnkomplex, der der Klassifizierung von Kohlezügen gewidmet war. Das Kraftwerk wurde am 30. Juni 2020 stillgelegt. Im Rahmen des Rückbaus des Kraftwerks wurden die drei Kühltürme am 13. Mai 2022 gesprengt. Die Sprengung wurde auf Aragón TV übertragen. Siehe auch Liste von Kraftwerken in Spanien Weblinks Einzelnachweise
Teruel Power Plant

Teruel Power Plant was a lignite fired power plant near the town of Andorra in the province of Teruel, community of Aragon, Spain. The flue gas stack of Teruel Power Plant was 343 metres (1,125 ft) high. Teruel Power Plant had three generating units with a capacity of 350 megawatts each. In 1992, Teruel Power Plant was equipped with filters that reduced the amount of detrimental sulfur dioxide emitted in the smoke by 90%. The plant was closed in 2020. On February 16, 2023, the chimney was demolished by explosives. Until it was surpassed in 2025 by the demolition of Homer City Generating Station, the Teruel Power Plant chimney was the tallest freestanding structure ever demolished in a controlled manner. See also List of towers List of chimneys List of tallest freestanding structures in the world List of tallest demolished freestanding structures References External links http://www.skyscraperpage.com/diagrams/?b5021
Centrale thermique de Teruel

La centrale thermique de Teruel est une ancienne centrale thermique en Espagne. La centrale a été fermée en 2020, et son démantèlement planifié jusqu'en 2024. Le 16 février 2023, la cheminée de 343 m est dynamitée, ce qui en fait la plus haute structure jamais détruite de manière contrôlée par explosifs. Notes et références Notes Références Portail de l'industrie Portail des énergies fossiles Portail de l’Aragon
Elektriciteitscentrale Teruel

De Teruel-Elektriciteitscentrale was een Spaanse bruinkoolcentrale in de gemeente Andorra (provincie Teruel) in de autonome regio Aragón. De centrale had een schoorsteen van 343 meter hoog, drie 107 meter hoge koeltorens en drie stookovens met elk een vermogen van 350 megawatt. De bruinkool werd deels lokaal ontgonnen (110,9 miljoen ton) en deels geïmporteerd (31,7 miljoen ton), het bevatte tot ongeveer 7% zwavel. In 1992 werd de centrale uitgerust met filters, zodat er meer dan 90% van de schadelijke zwaveldioxide uit de rook gefilterd werd. De centrale heeft in bijna 40 jaar tijd, ruim 142 miljoen ton aan kolen verbruikt en daarmee in totaal 224.000 GWh aan elektriciteit geproduceerd.
Elektrownia w Teruel

Elektrownia w Teruel – elektrownia węglowa opalana węglem brunatnym położona w Hiszpanii w prowincji Teruel w Aragonii. Węgiel brunatny z odkrywkowej kopalni zawiera 7% siarki. Elektrownia zawiera trzy bloki energetyczne, każdy o mocy 350 MW. W 1992 roku elektrownia została wyposażona w elektrofiltry, które obecnie odfiltrowują około 90% dwutlenku siarki. Zobacz też Lista najwyższych kominów na świecie Lista najwyższych wolno stojących budowli na świecie Linki zewnętrzne Artykuł o elektrowni w Teruel
Mare de Déu del Llano

Mare de Déu del Llano (o del Pla) és una ermita romànica de final de segle xii, situada al municipi de Capella (Ribagorça), dins de la Franja de Ponent a la comarca de la Ribagorça. La seva planta és una nau i absis cilíndric i capelles laterals, amb un campanar en espadanya de dos ulls centrats. La portalada és dovellada de mig punt. El seu estat és correcte i ha estat restaurat. Aquesta església, amb el nom de Santa Maria del Pla (Sanctam Mariam de Plano) és mencionada en un document del fons documental de Roda, escrit l'any 1188. Referències
Mas de Jaumet (el Pont d'Orrit)

El Mas de Jaumet o Mas d'Olarri és una masia del poble del Pont d'Orrit, de l'antic terme de Sapeira, pertanyent actualment al municipi de Tremp. Està situat en el sector nord del Pont d'Orrit, a la dreta del barranc del Solà, a l'extrem meridional de l'Horta de Salomera, al sud del Mas de Ferràs i al sud-oest del d'Aulari. És un edifici acompanyat d'un pati tancat i es compon de diverses naus que s'annexen entre si. El bloc principal el formen dues naus -la oriental s'utilitzava per a tasques agrícoles i ramaderes mentre que l'occidental era destinada a habitatge-; una altra nau, de formes trapezoïdals s'annexa al bloc occidental. L'edifici es troba orientat vers el sud; consta de dues plantes i una sotateulada. S'ha construït amb pedra del país, a base de carreus irregulars rejuntats amb fang- i amb ciment, degut a la restauració. Portes i finestres es concentren al sud -on es troba la façana principal- i als laterals, mentre que la paret nord es reserva per a diverses finestres espitlleres. La porta d'accés a l'habitatge es troba acabada amb arcada adovellada. Dues portes que es troben al seu cantó dret presenten llinda de fusta sobre la qual hi ha arcades adovellades. Referències Enllaços externs Institut Cartogràfic de Catalunya
Refugi Plana Canal

El Refugi Plana Canal és un refugi ramader que es troba a 1.720 m d'altitud al Parc Nacional d'Ordesa i Mont Perdut, entre el Coll de Plana Canal i el Canyó d'Añisclo. Administrativament està situat dins el terme municipal de Bielsa, a la comarca del Sobrarb (Osca). És un refugi de muntanya no guardat de sis places. Referències
Refugio Plana Canal

El Refugio Plana Canal es un refugio ganadero que se encuentra a 1720 m de altitud en el parque nacional de Ordesa y Monte Perdido, entre el Cuello de Plano Canal y el cañón de Añisclo. Administrativamente está situado dentro del término municipal de Bielsa, en la comarca del Sobrarbe, en la provincia de Huesca, en la comunidad autónoma de Aragón (España). Es un refugio de montaña no guardado de seis plazas.​ Véase también Refugios del Pirineo aragonés Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Refugio Plana Canal.
Refugi de San Vicienda

El Refugi de San Vicienda (en aragonés cubilar d'a Sant Vicienda u cabanya de Sant Vicienda, en castellà refugio de San Vicenda) es troba a 1.780 m d'altitud al Parc d'Ordesa i Mont Perdut, entre el Coll de Plana Canal i el Canyó d'Añisclo. És un refugi ramader de muntanya no guardat amb 8 places. Referències Enllaços externs Ruta cap al Refugi San Vicenda Arxivat 2013-06-19 a Wayback Machine. (castellà)
Refugio de San Vicenda

El Refugio de San Vicenda se encuentra en 1.780 m de altitud en el parque nacional de Ordesa y Monte Perdido, entre el Cuello de Plano Canal y el Cañón de Añisclo, en España. Administrativamente está situado dentro del término municipal de Puértolas, en la comarca del Sobrarbe, en la provincia de Huesca en la comunidad autónoma de Aragón. Es un refugio ganadero de montaña no guardado con 8 plazas.​ Véase también Refugios del Pirineo aragonés Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Refugio de San Vicenda. Ruta hacia el Refugio de San Vicenda Archivado el 19 de junio de 2013 en Wayback Machine. (castellano)
Sant Llorenç de Casterner de les Olles

Sant llorenç de Casterner de les Olles és l'església romànica tardana del poble de Casterner de les Olles, en el terme actual de Tremp, dins de l'antic terme d'Espluga de Serra. Havia tingut el caràcter de parroquial, i en depenien com a sufragànies les esglésies de Llastarri, Enrens i Trepadús. Més modernament, però, passà a dependre de Sopeira, i les dues darreres foren adscrites a Viu de Llevata. Fou consagrada el 1349. Fou comprada, juntament amb el castell de Casterner, per l'abat d'Alaó, que es feu així amb el senyoriu del lloc. És una església tardana, consagrada, potser per segon cop, el 1394. Bibliografia Boix, Jordi. «La Terreta. Espluga de Serra». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. 12. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya). ISBN 84-85194-47-0. Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Inventari d'esglésies n° 8. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981. ISBN 84-85180-25-9. Enllaços externs Institut Cartogràfic de Catalunya
Verge d'Obac de Viacamp

Verge d'Obac de Viacamp és una ermita situada als afores del nucli de Viacamp (municipi de Viacamp i Lliterà), a la comarca de la Ribagorça. Era un antic monestir visigòtic que ha sofert moltes reformes i que ostenta el títol de Capella Reial. Referències
Església de Sant Joan Baptista (Favara de Matarranya)

L'església fortificada de Sant Joan Baptista és una església gòtica de Favara de Matarranya que data del segle xv. Té una sola nau, de tres trams, amb capelles laterals entre els contraforts. Dels tres trams de la nau, el dels peus és cobert amb una volta de canó apuntada, mentre que els altres dos tenen volta de creueria. Té un cor alt als peus. La porta s'obre en una de les façanes laterals (al sud) i té tres arquivoltes. Al costat oposat hi ha la torre, que té planta quadrada i, al cos superior, dos ulls en forma d'arc de mig punt a cada un dels quatre costats. Tot l'edifici està rematat amb merlets que li donen aspecte de fortalesa. L'església gòtica actual fou edificada al segle xv com a modificació de l'església romànica preexistent, i que ja s'esmenta a finals del segle xii (i no podia ser gaire anterior, ja que Favara fou reconquerida el 1157 per Ramon Berenguer IV). Actualment encara hi queda algun mur del segle xiii. El campanar fou parcialment destruït a la guerra civil, i reconstruït posteriorment. Referències
Iglesia de San Juan Bautista (Fabara)

La iglesia de San Juan Bautista es una iglesia medieval de España del siglo XV, una iglesia fortificada gótica localizada en Fabara, en la provincia de Zaragoza.​ Historia y descripción Tiene una sola nave de tres tramos, con capillas laterales entre los contrafuertes. De los tres tramos de la nave, el tramo de los pies está cubierto por una bóveda de cañón apuntada, mientras que los otros dos tienen bóvedas de crucería. Tiene un coro alto a los pies. La puerta se abre en una de las fachadas laterales (al sur) y tiene tres arquivoltas. Del lado opuesto, hay una torre que tiene planta cuadrada y, en el cuerpo superior, dos ojos en forma de arco de medio punto a cada uno de los cuatro lados.​ Todo el edificio está rematado con almenas, que le dan aspecto de fortaleza.​​ La iglesia gótica actual fue edificada en el siglo XV como modificación de la iglesia románica preexistente, y que ya se menciona a finales del siglo XII (y no podía ser muy anterior, puesto que Fabara fue reconquistada en 1157 por Ramón Berenguer IV). Actualmente todavía queda algún muro del siglo XIII.​ Iglesia y campanario sufrieron grandes destrozos en guerra civil comienzos, siendo restauradas en la postguerra.​ Un sagrado corazón que remataba la torre fue destruido por una tormenta en 1977. Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de San Juan Bautista.
Castell de Nonasp

El castell de Nonasp o de la Comanda és un castell d'origen medieval que actualment és la seu de l'ajuntament de Nonasp (Baix Aragó-Casp). Està situat a una terrassa rocosa que forma un penya-segat sobre la confluència dels rius Matarranya i l'Algars. L'edifici actual és bàsicament dels segles xiv i xv amb modificacions del xviii i potser alguna part anterior (segle xii). El castell i la vila van pertànyer als templers i després als hospitalers, als que s'atribueix la construcció de la major part de l'edifici. Després de la conquesta cristiana, el castell i la població pertangueren a Ximeno d'Artusella. La seva filla, (segons alguns historiadors era neta) Elvira, casada amb Guillem I de Cervelló, l'any 1248 els donà a l'orde del Temple. La població, malgrat pertànyer als templers en el moment de la divisió, no s'incorporà a Catalunya. L'any 1317, amb l'extinció de l'orde, passà als hospitalers, que inclogueren Nonasp a la castellania d'Amposta; però a mitjans del segle xiv el mestre Johan Ferrández d'Heredia la traspassà a la comanda hospitalera de Casp. La planta té forma d'hexàgon irregular, d'uns 15 per 24 metres, i té dos pisos. La planta baixa es dividia en tres compartiments i al mig hi ha un aljub que probablement va servir de trull a l'edat moderna. Més avall hi ha una cambra amb volta de canó que es considera la part més antiga del castell. Si havia tingut merlets, els ha perdut. Es conserven dos finestres gòtiques, probablement del segle xv, coronelles i amb arcs conopials, una a la façana sud i l'altra a llevant, en el mateix eix de la porta principal. Destaca la façana principal amb la porta i una finestra centrada al seu damunt, que mira a llevant de cara al pati. La porta és de mig punt, amb amples dovelles on apareixen uns escuts heràldics amb la mitja lluna que pertanyen al llinatge del comandador hospitaler Salvador de Luna, que regentava el lloc a començaments del segle xv. La finestra és germinada, amb un mainell de secció rectangular i una llosada escociada sostinguda per dos permòdols ornats amb testes. A partir del segle XV-XVI és quan es transforma de castell-fortaleça a casa-palau. Des de l'any 1988 l'edifici és la seu de l'Ajuntament de la vila. Referències Bibliografia Fuguet Sans, Joan. L'arquitectura dels templers a Catalunya. Barcelona: Rafel Dalmau, 1995. ISBN 84-232-0494-4.
Castillo de la Encomienda (Nonaspe)

El castillo de Nonaspe​ o de la Encomienda es un castillo de origen medieval que actualmente es la sede del ayuntamiento de Nonaspe (Provincia de Zaragoza, España).​ El edificio actual es básicamente de los siglos XIV y XV, con modificaciones del XVIII y quizás algún elemento anterior del siglo XII.​​ El castillo y la villa pertenecieron a los templarios y después a los hospitalarios, a los que se atribuye la construcción de la mayor parte del edificio.​​ Después de la conquista cristiana, el castillo y la población pertenecieron a Ximeno de Artusella. Su hija, (según algunos historiadores, la nieta) Elvira, casada con Guillermo I de Cervelló, en 1248 los cedió a la orden del Temple. En 1317, con la extinción de la orden, pasó a los hospitalarios, que incluyeron Nonaspe a la castellanía de Amposta; a mediados de siglo XIV, el maestro Juan Fernández de Heredia la traspasó a la comanda de Caspe.​ La planta tiene forma de hexágono irregular, de unos 15 por 24 metros, y tiene dos pisos.​ La planta baja se dividía en tres compartimentos y en medio hay un aljibe que probablemente sirvió de almazara en la Edad Moderna. Más allá hay una cámara con bóveda de cañón, que se considera la parte más antigua del castillo.​ Si en algún momento tuvo almenas, se han perdido.​ Catalogación El Castillo de la Encomienda (Nonaspe) está incluido dentro de la relación de castillos considerados Bienes de Interés Cultural, en virtud de lo dispuesto en la disposición adicional segunda de la Ley 3/1999, de 10 de marzo, del Patrimonio Cultural Aragonés. Este listado fue publicado en el Boletín Oficial de Aragón del 22 de mayo de 2006.​ Véase también Anexo:Bienes de interés cultural de la provincia de Zaragoza Anexo:Bienes catalogados de la provincia de Zaragoza Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Castillo de la Encomienda. Castillo de la Encomienda (Nonaspe) en CastillosNet. Ficha en ARCA Archivado el 14 de mayo de 2016 en Wayback Machine.
Castell de Santa Bàrbara (la Freixneda)

El castell de Santa Bàrbara és un castell medieval situat sobre el cim d'un tossal sobre el poble de la Freixneda (Matarranya). Actualment en queden poques restes. El cim del tossal és un planell d'uns 40 metres de llarg per uns 17 d'amplada màxima. Tot el seu perímetre està recorregut per restes de murs que en bona part limiten amb l'espadat. L'accés al castell era un pas estret tallat entre dues roques. A més hi ha al cim diferents zones aplanades que podien haver allotjat construccions, de datació incerta, i una cisterna d'uns 18 metres cúbics de capacitat. Al voltant del cim hi ha diferents restes de parets, i es considera que l'espai on ara hi ha el cementiri de la Freixneda podria haver estat el recinte jussà del castell mentre que el cim era el recinte sobirà. Les restes d'una torre que hi ha al cim són posteriors a l'edat mitjana. L'origen del castell se situa al temps de la reconquesta del terme per Ramon Berenguer IV cap al 1157-1160, i uns anys més tard va pertànyer a l'orde de Calatrava, del que la porta en conserva un escut. Va ser utilitzat a la guerra de successió i a la primera guerra carlina va ser ocupat per les tropes de Ramon Cabrera, que el van modificar per adaptar-lo a les necessitats de l'artilleria i els fusells, i que el van destruir quan el van haver d'abandonar el 1839. Referències
Castillo de Santa Bárbara (La Fresneda)

El castillo de la Orden de Calatrava es un castillo medieval situado sobre la cumbre de una colina sobre el pueblo de La Fresneda (Teruel) (Matarraña). Actualmente, quedan pocos restos.​ Historia El origen del castillo se sitúa al tiempo de la reconquista del término por Ramón Berenguer IV hacia el 1157-1160, y unos años más tarde perteneció a la orden de Calatrava,.​​ Fue utilizado durante guerra de sucesión y durante primera guerra carlista fue ocupado por las tropas de Ramón Cabrera, que lo modificaron para adaptarlo a las necesidades de la artillería y los fusiles. Lo destruyeron cuando lo tuvieron que abandonar en 1839.​ Descripción La cumbre de la colina es una altiplanicie de unos 40 metros de largo por unos 17 de anchura máxima. Todo su perímetro está recorrido por restos de muros defensivos que en buena parte limitan con el acantilado. El acceso al castillo era un paso estrecho cortado entre dos rocas. Además, en la cumbre hay diferentes zonas aplanadas que podían haber alojado construcciones, de datación incierta y una cisterna de unos 18 metros cúbicos de capacidad.​ Alrededor de la cumbre hay diferentes restos de paredes y se considera que el espacio donde ahora está el cementerio antiguo de La Fresneda podría haber sido el recinto inferior del castillo, mientras que la cumbre era el recinto soberano.​ Los restos de la torre del homenaje que hay en la cumbre son posteriores a la Edad Media.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Castillo de Santa Bárbara. Castillo de Santa Bárbara (La Fresneda) en CastillosNet.
Ermita de la Misericòrdia

L'ermita de la Misericòrdia de Queretes (Matarranya) és una església del segle xvi amb afegits del segle xviii. Segons està gravat a la portada, la construcció original és del 1553. És d'estil gòtic, tot i que incorpora elements d'estil renaixentista. És una església de nau única, de tres trams, coberta amb volta de creueria, amb una capçalera poligonal de cinc trams. Té contraforts potents i algunes capelles laterals, cobertes també amb volta de creueria. A la capçalera s'hi va afegir una sagristia barroca el 1741. Es conserven restes d'edificacions conventuals al voltant de l'ermita. Referències