NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Kloster Rueda

Das Kloster Rueda (Real Monasterio de Nuestra Señora de Rueda) ist eine ehemalige Zisterzienserabtei in der Gemeinde Sástago in der spanischen Provinz Saragossa in der autonomen Region Aragonien, 74 km südöstlich von Saragossa am linken Ufer des Ebro. Geschichte Das Kloster wurde 1202, nachdem bereits seit 1162 größere Landstiftungen durch das aragonesische Königshaus vorangegangen waren (darunter 1175 und 1182 bei und in Escatrón) als Tochterkloster von Kloster Gimont in Frankreich aus der Filiation der Primarabtei Morimond errichtet, nachdem Gründungsversuche seit 1152 zunächst in Nuestra Señora de Salz am Rio Gállego nördlich von Saragossa und 1167 in Nuestra Señora de la Junceria in Villanueva de Gallego vorangegangen waren. Die erste Kirche wurde vor 1238 geweiht, der Bau der Klausur folgte noch im 13. Jahrhundert. Das Kloster führte umfangreiche Wasserbauten am Ebro aus, darunter ein großes, zu einem Schöpfwerk (noría) gehörendes, nunmehr restauriertes Wasserrad („rota“, „rueda“) von 16 m Durchmesser. In der Klosteraufhebung (Desamortisation) unter der Regierung von Juan Álvarez Mendizábal wurde das Kloster wohl 1837 aufgelöst. Die Anlage diente in der Folge landwirtschaftlichen Zwecken. 1990 wurde der landwirtschaftlich genutzte Teil von der Region Aragón erworben, 1998 überließ der spanische Staat Kirche und Klausur der Region gegen die Auflage, die Anlage zu restaurieren. Die aufwändige Restaurierung wurde 2003 abgeschlossen. Heute ist im Verbindungsflügel zwischen Klausur und Abtshaus sowie im Abtshaus ein Hotel (Hospedería de Aragón) untergebracht. Bauten und Anlage Die Kirche ist eine typische dreischiffige Zisterzienserkirche ohne Querhaus und mit drei rechtwinklig geschlossenen Apsiden. In den runden Stuckgitterfenstern ist ein Rad (rueda) dargestellt. Das gotische Kreuzrippengewölbe stammt aus späterer Zeit, ebenso wie der Turm im Mudéjar-Stil. Die Klausur schließt südlich an die Kirche an, erhalten sind der gotische Kreuzgang mit einer achteckigen Brunnenkapelle, der Ostflügel mit dem neunjöchigen Kapitelsaal, dem kleinen Parlatorium, einem Karzer und dem ebenfalls sechsjochigen Mönchssaal, der Südflügel mit Wärmeraum, Refektorium und Küche und das weitgehend erneuerte Dormitorium im Obergeschoss des Ostflügels und dem etwas abseits stehenden Speicher (cilla). In der Renaissancezeit wurde ein Arkadengang im Herrera-Stil errichtet, der das Kloster mit dem Abtshaus verbindet. Das königliche Tor (Puerta Real) wurde im 18. Jahrhundert errichtet. Der älteste Teil des Kreuzgangs, die Ostgalerie, stammt aus dem 13. Jahrhundert, die anderen Galerien aus dem 14. und 15. Jahrhundert. Ein Alabasteraltar ist in die Pfarrkirche von Escatrón gelangt. Literatur Real Monasterio de Nuestra señora de Rueda, Hrsg.: E. Sicilia, Saragossa, ISBN 84-88704-11-9 (2004); Javier Ibargüen Soler: Real Monasterio de Nuestra Señora de Rueda, erster Nachdruck der 2. Aufl. 2006, Gobierno de Aragón, ISBN 978-84-7753-970-4. Bernard Peugniez: Le Guide Routier de l’Europe Cistercienne. Editions du Signe, Straßburg 2012, S. 777. Weblinks Bebilderte Darstellung in Rutas romanicas Website der Certosa di Firenze mit einigen Fotos
Franja de Aragón

Der Begriff Franja de Aragón (Spanisch) bzw. Franja de Ponent (Katalanisch), auch Franja d’Aragó, Franja de Llevant oder Franja Oriental, bezeichnet das an Katalonien angrenzende, überwiegend katalanischsprachige Gebiet im Osten der Autonomen Gemeinschaft Aragonien in Spanien. Aus nationalistisch-katalanischer Sicht zählt die Franja de Ponent zu den Països Catalans, den katalanisch(sprachig)en Ländern. Lage Zur Franja de Aragón werden herkömmlich (insgesamt oder in Teilen) die Comarcas Ribagorza, La Litera, Bajo Cinca, Bajo Aragón-Caspe, Bajo Aragón und Matarraña gerechnet. Nach dem Anhang zu dem nicht verabschiedeten Aragonesischen Sprachengesetz sollen ihr 62 Gemeinden mit rund 47.000 Einwohnern angehören, das Institut d’Estudis Catalans nimmt hiervon fünf Gemeinden aus, während andere Definitionen Gebiete hinzufügen. Umstritten ist vor allem die Zuordnung der Gemeinden des Tals von Benasque, in denen traditionell ein aragonesisch-katalanischer Übergangsdialekt, das Benasqués oder Patués, gesprochen wird. Als katalanischsprachig gelten danach folgende Gemeinden: Provinz Huesca Albelda, Alcampell, Altorricón, Arén, Azanuy-Alins, Baélls, Baldellou, Benabarre, Beranuy, Bonansa, Camporrells, Castigaleu, Castillonroy, Estopiñán del Castillo, Fraga, Isábena, Lascuarre, Laspaúles, Monesma y Cajigar, Montanuy, Peralta de Calasanz, Puente de Montañana, San Esteban de Litera, Sopeira, Tamarite de Litera, Tolva, Torre la Ribera, Torrente de Cinca, Velilla de Cinca, Vencillón, Viacamp y Litera, Zaidín Provinz Saragossa Fabara, Fayón, Maella, Mequinenza, Nonaspe Provinz Teruel Aguaviva, Arens de Lledó, Beceite, Belmonte de San José, Calaceite, Cretas, Fórnoles, Fuentespalda, La Cañada de Verich, La Cerollera, La Codoñera, La Fresneda, La Ginebrosa, La Portellada, Lledó, Mazaleón, Monroyo, Peñarroya de Tastavins, Ráfales, Torre de Arcas, Torre del Compte, Torrevelilla, Valdeltormo, Valderrobres, Valjunquera Herkunft der Bezeichnung Die Bezeichnung Franja de Aragón (Streifen von Aragonien) ist seit 1985 im Gebrauch, nachdem seit 1929 die Bezeichnung Marques de Ponent und seit den 1970er Jahren die Bezeichnung Franja de Ponent verwendet worden waren. Sprachstatus In den 62 als katalanischsprachig angesehenen Gemeinden genießt das Katalanische Schutz als Unterrichts- und Verwaltungssprache. Weblinks Einzelnachweise
La Franja

Franja de Ponent (Catalaans voor 'Weststrook') of La Franja is een gebied in het oosten van de autonome gemeenschap Aragón, en bestaat uit delen van 6 comarcas. Deze streek, die telkens de oostelijke strook van de drie Aragonese provincies (Huesca, Teruel en Zaragoza) omvat, is vooral Catalaanstalig, in tegenstelling tot de rest van Aragón, waar vooral Castiliaans en Aragonees wordt gesproken. Het Catalaans is geen officiële taal in Aragón. De streek heet "franje de ponent" of "weststrook", omdat het vanuit Catalonië gezien in het westen ligt. Volgens een recent onderzoek is La Franja het gebied waar de hoogste orale kennis van het Catalaans is.
Pas Zachodni

Pas Zachodni (kat. Franja de Ponent, wym. [ˈfranʒə dəpuˈnεn]) – katalońskojęzyczny obszar w formie południkowego pasa wzdłuż wschodniej granicy wspólnoty autonomicznej Aragonii w Hiszpanii. Administracyjnie należy do comarek: Ribagorza (kat. Ribagorça), La Litera/La Llitera, Bajo Cinca/Baix Cinca, Bajo Aragón-Caspe/Baix Aragó-Casp, Matarraña/Matarranya i Bajo Aragón (kat. Baix Aragó). Historia Pas Zachodni zalicza się do ziem Korony Aragońskiej. W jej ramach podlegał na przemian Aragonii właściwej i Katalonii. Po definitywnym przyłączeniu Królestwa Aragonii do Hiszpanii, w 1833 r. przeprowadzono nowy podział administracyjny zrywający tradycyjne więzi kulturalne i językowe. W wyniku tego Pas Zachodni przyłączono do trzech prowincji aragońskich: Huesca, Saragossa i Teruel. W zakresie administracji kościelnej, Pas Zachodni do połowy XX w. należał prawie w całości do diecezji Lleida, Tortosa i Urgell, podległych katalońskiej metropolii tarragońskiej. Starania biskupów aragońskich doprowadziły jednak do przyłączenia wszystkich parafii leżących w Aragonii do diecezji Saragossa i Barbastro-Monzón, zwykle przy sprzeciwie wiernych. Zmiany te doprowadziły do trwającego nadal konfliktu o prawo własności zbiorów muzeum diecezjalnego w Lleidzie. Język kataloński W chwili obecnej nadal ponad 90% mieszkańców tego obszaru deklaruje rozumienie języka katalońskiego, ponad 80% – umiejętność mówienia w tym języku. Z tego powodu Pas Zachodni zalicza się do krajów katalońskich. Język kataloński nie jest urzędowym w Aragonii, chociaż prawo aragońskie gwarantuje jego ochronę. Katalończycy zwracają uwagę, że podział administracyjny Aragonii temu nie sprzyja (gminy katalońskojęzyczne są połączone w comarki z gminami hiszpańsko- i aragońskojęzycznymi) i postulują jego zmianę. Obecnie 4 comarki są oficjalnie dwujęzyczne i posiadają urzędowe nazwy dwujęzyczne (patrz wyżej). W kortezach Aragonii trwają od wielu lat spory o ustawę o językach, która miałaby nadać katalońskiemu status oficjalnego. Przypisy Bibliografia L’Enciclopèdia. Enciclopèdia Catalana. [dostęp 2008-03-31].
Западная полоса

Западная полоса (кат. Franja de Ponent, араг. Francha Oriental, исп. Franja de Aragón), Фра́нжа-да-Пуне́н — около 60 населенных пунктов в испанском автономном сообществе Арагон, на границе с Каталонией, где разговорным языком является каталанский (диалекты каталанского, включая переходные говоры от арагонского и испанского к каталанскому). Западная полоса не является целостным административным образованием. Западная полоса включает в себя следующие комарки: Рибагорса (Уэска), Ла-Литера (Уэска), Бахо-Синка (Сарагоса), Матаррания (Теруэль). В целом в Западной полосе на каталанском говорят 88,8 % взрослого населения — это самый большой показатель среди всех каталонских земель. Однако на сегодняшний день этот язык не имеет официального статуса (каталанский не используют в местном делопроизводстве, в учебных заведениях его изучают только факультативно). С целью нормализации языковой ситуации в Западной полосе был создан законопроект, однако даже в нём каталанский на территории Арагона предлагается называть «арагонским» (хотя на самом деле арагонский язык распространён в другой части Арагона — а именно на севере области). Закон был принят в 2009 году. Примечания Ссылки (кат.) Западная полоса // Большая каталанская энциклопедия (кат.) La Franja — новостной портал о Западной полосе (кат.) Историческая справка Monclús i Esteban, Joaquim. «Ponència: La Franja de Ponent, dels orígens». A: Ramon Sistac i Vicèn. De fronteres i mil·lennis: la Franja, any 2001. Barcelona: Institut d’Estudis Catalans, 2003, pàg. 78. ISBN 9788472837096 Sorolla Vidal, Natxo (2005) El català a la Franja. Any 2003. Revista Ripacurtia, número 3. Benavarri: Centre d’Estudis Ribagorçans (CERIb). Pàg. 239—253.
Західна смуга

За́хідна сму́га (кат. Фра́нжа да Пуне́н, Franja de Ponent, араг. Francha Oriental) — близько 60 населених пунктів в іспанській Автономній області Арагон, на кордоні з Каталонією, де розмовною мовою є каталанська (діалекти каталанської, включаючи перехідні говірки від арагонської та іспанської до каталанської). Західна смуга не є цілісним адміністративним утворенням. Населення — 47 686 осіб (на 2007 р.). Західна смуга включає в себе 4 найсхідніші райони Арагону: Рібагорсу (її північну, центральну і західну частини) (кат. Ribagorça, араг. Ribagorza), Літеру (кат. Llitera, араг. A litera), Баш-Сінку (кат. Baix Cinca, араг. Zinca Baxa) та Матарранью (кат. Matarranya, араг. Matarraña). Загалом на Західній смузі каталанською говорять до 90 % населення — це найбільший показник з усіх каталонських земель. Однак досі ця мова не має офіційного статусу (каталанську не використовують у місцевому діловодстві, у навчальних закладах її вивчають лише факультативно): зараз лише готується проєкт закону, який би нормалізував лінгвістичну ситуацію на Західній смузі, однак навіть там каталанську на території Арагону пропонується називати «арагонською» (хоча насправді арагонська мова поширена в іншій частині Арагону — а саме на півночі області). Посилання Західна смуга у Каталонській енциклопедії [Архівовано 2 лютого 2012 у Wayback Machine.] (кат.) Портал району (кумарки) Матарранья [Архівовано 19 лютого 2015 у Wayback Machine.] (ісп.) Коротка інформація про чотири райони (кумарки) Західної смуги [Архівовано 2 жовтня 2008 у Wayback Machine.] (кат.)
Santa Maria d'Ovarra

Santa Maria d'Ovarra és un monestir romànic al Prepirineu, al peu de l'extrem occidental de la serra de Sis. Particularitats Fou construït pels mestres llombards el primer quart del segle xi a les ribes de l'Isavena a la comarca de Ribagorça). «Ovarra» significa en basc «forat entre roques» i és en el fons d'una vall bloquejada pel congost d'Ovarra o de La Croqueta, on s'alça el monestir. L'església de Santa Maria està dedicada alhora a sant Pere, sant Esteve i a la Santa Creu. Es va construir segons el sistema de proporcions del triangle equilàter, sistema que es modificà més tard per seguir el de les proporcions dobles o diapasó. Els nombres 3 (Trinitat) i 7 (Esperit Sant, totalitat del temps, apocalipsi…) es repeteixen per tot el temple: tres finestres a l'absis central i set als tres absis. Presenta totes les característiques de l'estil llombard: les arcuacions cegues que compassen els murs, separades pels contraforts o lesenes i frisos de dents de serra. Original d'aquest temple és el fris d'influència musulmana, amb cel·les romboidals, que corona l'absis central. L'edifici consta de tres naus, de les quals la central és més alta i ampla. Les naus estan culminades per absis semicirculars coberts amb voltes de quart d'esfera que descansen en pilastres cruciformes. El campanar es va començar a construir, però les parets només van assolir una alçada de 3 m. En un dels murs laterals, s'obre una portalada amb grosses dovelles datada del segle xvi, on trobem esculpit l'escut dels Mur. Està datat l'assentament de monjos en aquest indret des de l'any 874. Aquest monestir va esdevenir el cor del comtat de Ribagorça, escindit del Pallars el 930 per Ramon III de Ribagorça. No existeixen construccions anteriors al segle xi perquè segurament foren arrasades per les ràtzies musulmanes. La protecció de les baronies d'Espés i dels Mur de Pallars significaren dos moments àlgids en els segles xiii i xvi, respectivament, però el restabliment del bisbat de Barbastre el 1571 significà la desaparició del priorat i el començament d'una decadència de la qual mai més es recuperà. Les voltes del peu de l'església s'enfonsaren el 1872. El 1931, va ser declarat monument nacional, però no es va començar la reconstrucció fins a la dècada dels seixanta. El palau prioral, manat construir al segle xvi pel prior Pere Mur, resta en ruïnes al peu de la basílica. Ovarra va tenir un molí fariner a la part més propera al riu que actualment està condicionat com a alberg per a grups de joves. El pont que dona accés al conjunt recorda un d'estil gòtic que es va emportar una riuada el 1963. Fora del clos de Santa Maria d'Ovarra, a menys d'un centenar de metres hi ha ubicada la petita església de Sant Pau d'Ovarra, la qual feia compatible el culte monacal amb el més senzill dels feligresos. Imatges Referències Diputación de Huesca (cartells informatius). Enllaços externs Romanicoaragones.com Aldeaglobal.net
Kloster Santa María de Obarra

Das Benediktinerkloster Santa María de Obarra ist ein ehemaliges Kloster in den aragonesischen Pyrenäen. Es liegt im Tal des Flusses Isábena an dessen linkem Ufer im Ortsteil Calvera der Gemeinde Beranuy der Comarca Ribagorza. Geschichte Das Kloster wird erstmals im Jahr 874 urkundlich erwähnt, soll aber auf die Zeit vor der maurischen Eroberung (710) zurückgehen. Im frühen 10. Jahrhundert wurde das Kloster von Bernardo Unifredo von Ribagorza reformiert. Es diente als Grablege der Grafen von Ribagorza. 1076 wurde das zuvor selbstständige Kloster als Priorat dem Kloster San Victorián unterstellt. Bei der (Wieder)gründung des Bistums Barbastro im Jahr 1571 fand das Priorat sein Ende. Die Gewölbe stürzten 1872 ein. 1931 wurde das Kloster schließlich zum Monumento Nacional (Bien de Interés Cultural) erklärt. Um 1960 begann eine Rekonstruktion der Kirche. Bauten und Anlage Die bestehenden, lombardisch beeinflussten Bauten gehen wohl auf das 11. Jahrhundert zurück. Jedoch sind noch Reste aus westgotischer Zeit vorhanden (u. a. Kapitelle des Portals und der Altarmensa). Die dreischiffige basilikale Kirche Santa María ohne Querhaus besitzt sieben Joche. Die drei halbrunden Apsiden sind mit Blendbogenfriesen, mit tiefen Nischen an der Hauptapsis, und Lisenen verziert. Ein Turm an der Südwand wurde nur bis zur Höhe von drei Metern ausgeführt. Nördlich der Kirche sind die Konventsgebäude als Ruinen erhalten. Zum Kloster gehörte auch die nahe gelegene kleine einschiffige Kirche San Pablo aus dem 12. Jahrhundert mit einem Tonnengewölbe. Weblinks Romanico aragonès mit zahlreichen Fotos Katalanischsprachige Website, ebenfalls mit zahlreichen Fotos
Santa María de Obarra

The Monastery of Santa María de Obarra is a monastery in Beranui, Aragon, Spain. It was established in the 9th century. This monastery is located in the Pre-Pyrenees at the foot of the Mountains of Sis, close to the Isábena River. External links Santa María de Obarra - Romanicoaragones.com Santa María de Obarra - Aldeaglobal.net
Pavelló Príncipe Felipe

El Pabellón Príncipe Felipe és el principal pavelló Deportiu de Saragossa, amb una capacitat de 10.744 espectadors. Construït sobre una parcel·la de 27.300m², en l'Avinguda Cesáreo Alierta de Saragossa, va ser inaugurat el 17 d'abril de 1990. Des de l'estiu de 2007, dos són els equips d'elit saragossans que juguen com a locals en aquest recinte: El CAI Zaragoza, equip de bàsquet de la Lliga ACB. El CAJA 3 Balonmano Aragón, equip d'handbol que milita en la Lliga ASOBAL. Fins a la temporada 2006-2007, compartíen la pista juntament, amb el Mann Filter de basket femení i el DKV Seguros Zaragoza de fútbol sala. Ambdós equips varen canviar-se al Pabellón Siglo XXI, la construcció del qual -juntament al recinte de la Expo- va finalitzar dies abans del començament de la temporada 2007-2008 en aquestes dues disciplines. L'interior del pavelló també alberga les oficines de la Conselleria d'Esports de l'Ajuntament de Saragossa. Esdeveniments importants El Pavelló Príncipe Felipe ha sigut testimoni, al llarg de la seva història, de múltiples esdeveniments esportius de gran transcendència, entre els quals destaquen: En basquetbol Seu de la Final Four de l'Eurolliga de basquet en els anys 1990 i 1995. Seu de la fase final del Torneig Preolímpic de Barcelona de Basquetbol de l'any 1992. Seu de la fase final de la Copa del rei en els anys 1991 i 2005. Seu de la Supercopa d'Espanya de la Lliga Endesa en els anys 2008 i 2012. Seu de la fase final de la Copa de la Reina de basquetbol femení el 2003 i 2010. Seu de la Copa del Princep d'Astúries en el 2004 i 2008. Seu del Campionat d'Europa júnior de seleccions de l'any 2004. En handbol Sub-seu del Mundial d'handbol 2013. Seu de la Copa del Rei en els anys 2000 i 2008. Seu de la Copa ASOBAL en els anys 1999 i 2006. En futbol sala Seu de la Copa d'Espanya en els anys 1991, 1993 i 2006. En Gimnàstica rítmica Seu del Campionat d'Europa de Gimnàstica Rítmica l'any 2000. Seu de la primera Copa Vitry de Gimnàstica Rítmica individual en el 2003. En tenis Seu de l'eliminatòria dels octaus de final de la Copa Davis en l'edició de l'any 2002 entre España i el Marroc. Altres esdeveniments d'importància El Pavelló Príncipe Felipe es fa servir amb freqüència per a esdeveniments de tipus cultural, quasi tots en forma de concerts. Per aquestes instal·lacions han passat nombrosos artistes d'èxit, com Rod Stewart, Oasis, Maná, Mark Knopfler, Amaral, Joan Manuel Serrat i Joaquín Sabina (en la gira Dos pájaros de un tiro, que va començar en aquest pavelló), The Who, El canto del loco, ... També ha estat escenari de grans espectacles, com l'òpera Aïda; espectacles per a nens, com per exemple Disney sobre gel. Competicions d'escacs, boxa, d'arts marcials, així com la competició anual de Trial Indoor. Referències Enllaços externs Página web de Zaragoza Deporte Municipal
Pabellón Príncipe Felipe

Das Pabellón Príncipe Felipe ist eine Mehrzweckhalle im Südosten der spanischen Stadt Saragossa, Autonome Gemeinschaft Aragonien. Die Sportstätte beherbergt unter anderem die Heimspiele des Basketballclubs Casademont Saragossa. Der Handballverein BM Aragón nutzte die Arena bis zur Auflösung. Die Halle bietet 10.744 Sitzplätze. Die Arena wurde am 17. April 1990 eröffnet trägt den Namen Pabellón Príncipe Felipe, zu Ehren des damaligen spanischen Kronprinzen und heutigen Königs Felipe VI. Neben dem Sport dient die Halle auch für Konzerte und diverse andere Veranstaltungen und Shows. Lage und öffentliche Verkehrsmittel Das Pabellón Príncipe Felipe liegt im Südosten der Stadt auf der Avenida Cesáreo Alierta. Nahe der Halle befindet sich die Station Miraflores des Cercanías Zaragoza. Auch die Buslinien 24, 25, 38, 44, 51 und 52 halten bei der Arena. Veranstaltungen Die FIBA Europa vergab 2024 die Austragungsrechte für das Final Six Turnier der EuroLeague Women an die spanische Stadt Saragossa und den Gastgeberverein Casademont Saragossa. Damit wird der Pabellón Príncipe Felipe bis 2027 als Austragungsort für das Finalturnier des Wettbewerbs dienen. Weblinks Offizielle Website (spanisch) Einzelnachweise
Pabellón Príncipe Felipe

Pabellón Príncipe Felipe is an arena in Zaragoza, Spain. Opened on 17 April 1990, the arena holds 10,744 people. It is primarily used for basketball (home of Basket Zaragoza) and handball (home of Caja3 Aragón). Events hosted The arena hosted the 1990 and 1995 Euroleague Final Fours, as well as the 1999 Saporta Cup Final in which Benetton Treviso defeated Pamesa Valencia. The arena frequently hosts rock bands, such as David Bowie, Oasis, Iron Maiden and Depeche Mode. The arena hosted 2010, 2018, 2023 and 2025 Copa de la Reina de Baloncesto. The arena hosted the 2025 EuroLeague Women Final Six, and will also be the main venue in 2026 and 2027. Controversy about naming On 24 July 2015, the Zaragoza City Hall changed the name of Pabellón Príncipe Felipe to Pabellón José Luis Abós, in honor of the beloved coach of CAI Zaragoza, who died in October 2014. As a result of a controversy about changing the name of the pavilion, approved without majority in the voting in the City Hall, CAI Zaragoza did not support the change. Finally, the process of changing the name was stopped judicially. See also Las Fuentes, Zaragoza List of indoor arenas in Spain References External links Media related to Pabellón Príncipe Felipe, Zaragoza at Wikimedia Commons Official website
Pavillon Príncipe Felipe

Le pavillon Príncipe Felipe est un hall omnisports situé à Saragosse, en Aragon, où évolue le BM Aragón club de Liga ASOBAL et le Basket Zaragoza 2002 club de Liga ACB. Il a une capacité de 10 744 places. Liste des équipes sportives Handball : BM Aragón Basket-ball : Basket Zaragoza 2002 Notes et références Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail du basket-ball Portail du handball Portail de l’Aragon
Pabellón Príncipe Felipe

Il Pabellón Príncipe Felipe è un'arena coperta localizzata nella città di Saragozza, in Spagna. La sua capacità arriva sino ai 10 744 posti per le partite di pallacanestro. L'arena è attualmente utilizzata dalla squadra di pallacanestro Basket Zaragoza 2002 e dalla squadra di pallamano Club Deportivo Básico Balonmano Aragón. L'arena ha ospitato le finali di Eurolega del 1990 e 1995, la finale della Coppa Saporta del 1999 e la finale UEFA Futsal Cup del 2018. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Pabellón Príncipe Felipe
Pabellón Príncipe Felipe

Pabellón Príncipe Felipe is een arena in Zaragoza, Spanje. De arena werd geopend op 17 april 1990 en biedt plaats aan 10.744 mensen. De arena wordt voornamelijk gebruikt voor basketbal (thuisbasis van Basket Zaragoza) en handbal (thuisbasis van Caja3 Aragón). Evenementen De arena was gastheer van de Euroleague Final Fours van 1990 en 1995, evenals de Saporta Cup- finale van 1999 waarin Benneton Treviso Pamesa Valencia versloeg. In de arena vinden regelmatig rockconcerten plaats. David Bowie, Oasis, Iron Maiden en Depeche Mode traden er al eens op.
Pavilhão Príncipe Felipe

O Pavilhão Príncipe Felipe é uma arena multiuso localizado na cidade de Saragoça, Aragão, Espanha que atualmente abriga os jogos do CAI Zaragoza em sua disputas da Liga ACB e do BM Aragão na Liga ASOBAL. Foi sede do Final Four em 1990 e 1995 e sede da Final da Copa Saporta em 1999. Referências
Павиљон принца Фелипеа

Павиљон принца Фелипеа (шп. Pabellón Príncipe Felipe) је вишенаменска дворана у Сарагоси, Шпанија. Арена има 12.000 седећих места и данас се користи углавном за кошаркашке и рукометне утакмице клубова из Сарагосе. У дворани је 1999. године одржано фниале Сапорта купа у коме је Бенетон из Тревиза победио Памесу из Валенсије. На светском првенству у рукомету које ће се 2013. године одржати у Шпанији, угостиће утакмице групе Ц, као у неке од утакмица осмине и четвртфинала. Види још Сарагоса Светско првенство у рукомету 2013. Спољашње везе