NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Casa de Pineta

La Casa de Pineta és un edifici catalogat com a patrimoni situat a la vall de Pineta dins del terme municipal de Bielsa. Va ser creat com a sanatori antituberculós el 20 de juny de 1931 a partir d'un projecte arquitectònic de Joaquim Porqueras. La construcció de l'edifici va ser iniciativa de l'empresa Sanatorios del Pirineo Aragonés SA, fundada pel metge tisiòleg Isaac Nogueras, nascut a la comarca del Sobrarb, que també va fundar el sanatori de Boltanya. Durant la Guerra Civil espanyola va servir com a quarter de la 43a Divisió de l'Exèrcit Popular de la República i va ser bombardejat i destruït el 1938. El 1948 va ser adquirit per la Mútua L'Aliança però no va arribar a reformar-lo. El 1964 el va comprar l'Escola Pia de Catalunya i el va convertir en una casa de colònies que encara avui està activa i també funciona com a alberg. Inicialment es va anomenar Casa Jordi Turull en homenatge a l'escolapi que havia mort el 1963 en un accident de muntanya pujant al Mont Perdut si bé després va canviar de nom fins a tenir l'actual. Referències
Zitadelle von Jaca

Die Zitadelle von Jaca (Ciudadela de Jaca; Castillo de San Pedro) ist eine Befestigungsanlage (Zitadelle) in Form eines regelmäßigen Fünfecks in der Stadt Jaca in Aragonien. Geschichte Mit dem Bau der Anlage wurde 1592 (fast gleichzeitig mit dem neuneckigen Palmanova in Venetien) während der Regierung König Philipps II. von Spanien unter der Leitung des italienischen Ingenieurs Tiburzio Spannocchi begonnen. Anlass waren die europäischen Religionskriege des 16. Jahrhunderts und die strategisch wichtige Lage der Stadt Jaca nahe der Grenze und am Fuß wichtiger Pässe nach Frankreich. Der Bau wurde 1670 vollendet. 1707 wurde die Festung im Spanischen Erbfolgekrieg von den Truppen des Erzherzogs Karl von Österreich angegriffen. Im Unabhängigkeitskrieg von 1809 wurde sie von den Truppen des Marschalls Suchet besetzt, jedoch 1814 von spanischen Truppen unter General Espoz y Mina zurückerobert. 1951 wurde die Festung zum Monumento Histórico Artistico (Bien de Interés Cultural) erklärt. Die noch heute teilweise militärisch genutzte, gut erhaltene Zitadelle wurde 1968 restauriert. Für die Restaurierung wurde ihr 1985 der Preis Europa Nostra zuteil. 2007 wurde in der Festung ein Museum für Militärminiaturen (Museo de Miniaturas Militares) eröffnet. Die Rekonstruktion der Eingangsmauern erfolgte 2010. Pentagonale Festungsanlagen Die regelmäßige fünfeckige (pentagonale) Anlage ähnelt der nur wenig älteren Bergfestung Wülzburg bei Weißenburg in Bayern, unterscheidet sich von dieser aber durch die Lage im Tal. Fünfeckige Festungsanlagen wurden seit der Mitte des 16. Jahrhunderts entwickelt (Fortezza da Basso in Florenz 1534, allerdings ebenso wie die Festung Lichtenau (nach 1553), die Festung Orsoy am Niederrhein (ab 1565) und die Festung Friedrichsort (ab 1663) auf unregelmäßigem Grundriss), die Zitadelle von Doullens (Picardie) ab 1530, die Festung Dömitz ab 1559, die Zitadelle von Turin 1564, die Zitadelle von Antwerpen 1567, beide 1857 bzw. 1859 größtenteils abgetragen, die Zitadelle von Pamplona ab 1571 (größtenteils erhalten), die Festung Bourtange in den Niederlanden ab 1580, die Zitadelle von ’s-Hertogenbosch ab 1637, das Harburger Schloss 1644, die Zitadelle von Münster (1661, 1764 geschleift), die Zitadelle Vechta ab 1666, das Kastell von Kopenhagen (1667 fertiggestellt), die Zitadelle von Lille ab 1668; die Zitadelle von Straßburg ab 1681; Nieuw-Amsterdam (Suriname) ab 1734. Anlage In Jaca befindet sich im Zentrum der fünfeckige Waffenplatz mit einer Skulptur Philipps II., der von zweistöckigen Gebäuden umgeben ist, in denen sich u. a. das Miniaturenmuseum und weitere Ausstellungsräume befinden. Am Rande liegt die Kirche und auf der Nordseite liegen die Pulvermagazine. An den fünf Ecken der Anlage liegen Kasematten und Bastionen, die von einem umlaufenden Festungsgraben und dem Glacis abgeschlossen werden. Der Zugang erfolgt durch ein Tor zur Stadt und eine Brücke über den Graben, die zum Teil als Zugbrücke konstruiert ist. Weblinks Museo de Miniaturas Ciudadela de Jaca
Cittadella di Jaca

La Cittadella di Jaca, chiamata nel XIX secolo Castello di San Pedro, è una roccaforte del tipo fortificazione all'italiana che si trova a Jaca, nella provincia di Huesca. Storia e descrizione Fu ordinata da Filippo II alla fine del 1592 dopo i gravi disordini avvenuti con la fuga di Antonio Pérez e come parte della strategia difensiva contro la Francia, impedendo il passaggio degli Ugonotti attraverso i Pirenei. Questa strategia includeva, tra gli altri, il Forte di Santa Elena e la Ciudadela de Pamplona. La sua costruzione fu affidata all'ingegnere italiano Tiburzio Spannocchi. Dichiarato monumento storico-artistico il 28 giugno 1951, è stato restaurato nel 1968. La fortezza ha una caratteristica struttura a stella a cinque punte ed è praticamente intatta dalla sua costruzione. All'interno vi è una grande piazza pentagonale, attorno alla quale si i vari edifici del forte e la cappella della cittadella che è la chiesa di San Pedro costruita nel XVIII secolo. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Cittadella di Jaca Collegamenti esterni Sito ufficiale, su ciudadeladejaca.es.
Ciudadela (monument)

Ciudadela är ett monument i Spanien. Det ligger i provinsen Provincia de Huesca och regionen Aragonien, i den nordöstra delen av landet, 400 km nordost om huvudstaden Madrid. Ciudadela ligger 825 meter över havet. Terrängen runt Ciudadela är kuperad.Runt Ciudadela är det ganska glesbefolkat, med 26 invånare per kvadratkilometer. Närmaste större samhälle är Jaca, 0,43 km sydost om Ciudadela. Trakten runt Ciudadela består till största delen av jordbruksmark. Kommentarer Källor
Torre de la Pobla del Bellestar

La Torre de la Pobla del Bellestar és un edifici del llogaret de la Pobla del Bellestar, al municipi de Vilafranca (els Ports, País Valencià). Es tracta d'un edifici medieval que ha tingut diversos usos com el de fortificació (donada la posició estratègica en el pas fronterer amb Aragó), agrícola i residencial. Està protegit sota la figura de Bé d'interès cultural. Aquest tipus de masos o masies fortificades són comuns a Vilafranca i es considera que el motiu és la manca de castells o fortificacions d'entitat que donessen aixopluc a les poblacions en èpoques de conflicte. És per això que se'n construïen sovint en zones de poblament disseminat i que històricament han estat implicades en disputes bèl·liques com és el cas: (Guerra de Successió, Guerra d'Independència, Guerres Carlistes, disputes amb la veïna Morella, Guerra Civil espanyola…), pot entendre's la necessitat de crear espais fortificats prop dels nuclis agrícoles on es concentrava cert nombre de població que vivia de les explotacions agràries de l'altiplà en el qual se situaven. La Torre de la Pobla va servir també de duana degut a la seua proximitat amb la frontera amb l'Aragó i el pas del pont de la Pobla del Bellestar. Descripció Arquitectònicament, la torre segueix la tipologia comuna a la zona: presenta planta rectangular, amb murs de fàbrica de maçoneria, reforçats en les cantonades de xicotets carreus; sostre inclinat i a una aigua, acabat en teula àrab, encara que amb dues altures diferents, en ambdues presenta en les seves cantonades com a rematament merlets. La seva altura és d'uns catorze metres. El seu caràcter defensiu queda demostrat en la presència en algunes de les seves façanes d'una sèrie d'espitlleres. En la planta baixa de la torre destaca la presència d'una bonica volta de canó, d'ascendència romànica. Actualment està en ús com a habitatge particular. Referències
Torre de la Pobla del Bellestar

La Masía Fortificada de Puebla de Ballester, tal y como viene denominada en la ficha BIC de la Dirección General del patrimonio Cultural de la Generalidad Valenciana, también conocida como Torre de Puebla de Bellestar, es un edificio agrícola y residencial fortificado, situado en la población conocida como “Pobla de Bellestar”, o aldea de la Puebla de San Miguel de Villafranca del Cid (casi en el límite con la provincia de Teruel), que antiguamente era conocida como “Riu de les Truites” la cual dependía del vecino Castillo de Mallo, la cual constituyó el primer asentamiento poblacional de Villafranca del Cid, cuya carta puebla fue otorgada por Don Blasco de Alagón, en la comarca del Alto Maestrazgo.​​​ Está declarada de forma genérica Bien de Interés Cultural, presentando anotación ministerial R-I-51-0012251 del 16 de febrero de 2009.​ Historia Dispersas por el término municipal de Villafranca del Cid existen una gran cantidad de masías fortificadas. Se considera que una de las razones de su existencia y número se debe a que la zona de Villafranca del Cid no contaba con un castillo que permitiera a los agricultores diseminados por la zona, refugiarse en caso de peligro. Si tenemos en cuenta que esta zona ha estado involucrada en todos los conflictos bélicos, desde la reconquista a la guerra del 36, (Guerra de Sucesión, Guerra de Independencia, Guerras Carlistas, disputas con la vecina Morella…), puede entenderse la necesidad de crear espacios fortificados cerca de los núcleos agrícolas en donde se concentraba cierto número de población que vivía de las explotaciones agrarias del altiplano en el que se situaban.​ El núcleo poblacional se organizaba alrededor de la plaza donde se ubican la conocida hoy como ermita de San Miguel, y que en su época fue la iglesia de reconquista que disponía el núcleo poblacional; la escuela y el antiguo molino medieval. Esta población era propiedad y lugar de residencia de la familia Brusca, que representaba a uno de los linajes más antiguos de la zona, hecho constatable en la documentación sobre esta familia que puede encontrase en el archivo de Vinaroz. En la localidad se ubicó en época medieval, una aduana, debida a su cercanía con la provincia de Teruel, siendo la frontera el río Truites (que ahora está seco), y el paso fronterizo el cruce del puente, por el que se cobraba.​​ Descripción La torre se encuentra muy próxima al puente gótico, de un solo arco apuntado, del siglo XIII, sobre el río de las Truchas.​ Arquitectónicamente, la torre sigue la tipología común en la zona: presenta planta rectangular, con muros de fábrica de mampostería, reforzados en las esquinas de sillarejo; techo inclinado y a un agua, acabado en teja árabe, aunque con dos alturas diferentes, en ambas presenta en sus esquinas remates almenados. Su altura es de unos catorce metros. Su carácter defensivo queda demostrado en la presencia en algunas de sus fachadas de una serie de aspilleras. En la planta baja de la torre destaca la presencia de una bonita bóveda de cañón, de ascendencia románica.​​ Actualmente está en uso como vivienda particular.​ Referencias
Santa Maria de Vallverd

Santa Maria de Vallverd és una església desamortitzada i antic monestir a Tragó de Noguera, del municipi d'Os de Balaguer (Noguera) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Descripció De l'edifici original actualment només resta la capçalera enrunada, amb tres absis semicirculars i fals transsepte. La reconstitució del conjunt permet definir una església de nau única escoltada pel claustre adossat al mur meridional (del qual encara roman algun vestigi). També caldria pensar en els espais corresponents a altres dependències monacals i al cementiri. L'única informació que tenim dels alçats ens la forneix el que resta de la capçalera, construïda amb carreus regulars ben escairats. Els tres absis que es conserven definien a l'interior un presbiteri i dos espais tancats a banda i banda a manera de capelles laterals que marquen un fals transsepte. Aquests espais es lliuraren a la nau gràcies a les obertures de tres arcs ogivals, dels quals el que pertany al presbiteri apareix recolzat sobre semicolumnes amb capitell trapezoidal i llis⁣. Les obertures que en origen s'obrien a la capçalera estan en la seva majoria desfigurades per complet, atès que n'han estat arrencats els seus emmarcaments. Història El Monestir de Santa Maria de Vallverd, situat al lloc de Tragó de Noguera, és documentat des del 1172, en què fou dotat pels comtes d'Urgell Ermengol VII i Dolça. Es tracta de la primera fundació cistercenca femenina que es coneix a Catalunya, si bé, segons Pladevall, en realitat la comunitat que hi havia instal·lada fou, fins al 1189, femenina i masculina⁣. El monestir de Vallverd, que perdurà al llarg de tres segles, visqué sota la influència dels grans centres del Cister, especialment Vallbona de les Monges i el Monestir de Poblet, els abats del qual cercaren constantment d'exercir l'hegemonia sobre les comunitats femenines de l'Orde. Entre 1448 i 1452 s'uniren al monestir de Tragó i el Monestir de les Franqueses de Balaguer, que foren absorbits finalment per Poblet el 1474. Desapareguda la comunitat a finals del segle xv, l'església de santa Maria romangué oberta al culte. Després, passà a ser propietat privada de la desamortització. Referències
Zisterzienserinnenabtei Vallverd

Die Zisterzienserinnenabtei Vallverd war von 1172 bis 1452 ein Kloster der Zisterzienserinnen in Os de Balaguer, Comarca Noguera, Provinz Lleida in Katalonien. Geschichte Graf Ermengol VII. und seine Gemahlin Dolça von Foix stifteten 1172 auf einer Landschaftsterrasse am Fluss Noguera Ribagorzana südlich der bis 1964 bestehenden Gemeinde Tragó de Noguera das Nonnenkloster Santa Maria de Vallverd („Grüntal“), das bereits 1173 Schwestern zur Gründung des Klosters Casbas entsenden konnte. In den Anfängen ist auch von einem Doppelkloster (Nonnen und Mönche) die Rede. 1452 wurde das Kloster an die Abtei Les Franqueses angeschlossen (die ihrerseits 1474 aufgelöst wurde). Die Nonnen von Vallverd durften aber bis zu ihrem Tod am Ort bleiben, die letzte starb 1475. Über die Reste der Klosterkirche in der schwer zugänglichen Landschaft äußert sich Peugniez begeistert: „un paradis extraordinaire de ‚bout du monde‘“ (ein unvergleichliches Paradies am Ende der Welt). Literatur Josep M. Cots: Santa Maria de Vallverd Bernard Peugniez: Le Guide Routier de l’Europe Cistercienne. Editions du Signe, Straßburg 2012, S. 790. Weblinks Klosterseite, katalanisch, reich bebildert, mit Lokalisierung Städtische Seite zum Kloster, katalanisch, bebildert Lokalisierung des Klosters Seite, reich bebildert Lexikonartikel zum Kloster,katalanisch Einzelnachweise
Santuario de la Virgen de la Peña, Calatayud

The Santuario de la Virgen de la Peña, in translation, the Sanctuary of the Virgin of the Crag is a Mudéjar-style, Roman Catholic church located on a hilltop above the town of Calatayud, region of Aragon, Spain. History The church was built atop the site of the no longer extant Castle de la Peña, of which only ruins remain. By 1180, the church had been made a collegiate church, staffed by Augustinian canons, and was much favored by the Aragonese royalty. The church was remodeled in 1343, but had to be rebuilt after the War of the Two Peters. In 1632 the parishes of this church and Santa María la Mayor were joined, and the church ultimately passed to the order of Franciscans. In 1649, it became the Congregación de Esclavos de la Virgen de la Peña (Congregation of Slaves of the Virgen de la Peña). In 1808, when the French forces invaded the town, they found it just abandoned by its Franciscan occupants, and took control of the site for a barracks and fort. They left it in near ruins. In 1826, the church underwent restoration and was granted again to the Franciscans. But in 1835, during the First Carlist War, the monastery was expropriated. The confraternity of Esclavos de la Virgen de la Peña was able to obtain the property in 1838. In 1933 during the systematic burning of churches during the Spanish Civil War, the structure and all its icons, including the ancient image of the Virgin, were destroyed by arson. Another restoration took place with new altars. The frescoes were added by the painter José Maria Rubio. The general layout of the church recalls the earlier church, but the majority of the works in the church now come from a razed convent. References
Santuario de Nuestra Señora de la Peña (Calatayud)

El santuario de Nuestra Señora de la Peña es una iglesia de la localidad española de Calatayud. Descripción El inmueble fue construido sobre el antiguo solar del castillo de la Peña, emplazamiento estratégico que dotó a la construcción mudéjar de un claro carácter militar, siguiendo la tipología de iglesia fortaleza. El edificio que contemplamos hoy en día corresponde a las reformas efectuadas tras la guerra de la Independencia, que dieron lugar a una iglesia de escaso valor artístico, de una nave con cinco tramos abovedados con cañón con lunetos, fábrica que encierra los restos de la construcción mudéjar; ésta, por otra parte, construida durante los años centrales del siglo XIV, se erigió sobre un templo anterior, fue colegiata hasta 1629, atendida entre 1632 y 1835 por los Hermanos de San Francisco Caracciolo, y a partir de la desamortización, convertida en iglesia parroquial.​ Del edificio mudéjar se conservan la cabecera, las capillas laterales y la tribuna. Dentro de este espacio la decoración de la capilla lateral izquierda del ábside es a base de celosías, y muy similar a las existentes en el convento de San Benito. La capilla lateral dedicada a san Francisco Caracciolo posee bóveda de crucería cuyas plementerías se hallan por completo cubiertas por yeserías talladas con motivos decorativos propios del lenguaje gótico pero articulados al modo hispanomusulmán de ritmo repetitivo; así, aparece en cada plemento un motivo diferente, y entre las cardinas del friso de separación entre el muro y la bóveda aparecen leones muy expresivos. Por su cronología, es anterior al resto de iglesias fortaleza del arcedianato de Calatayud, por lo que constituiría el modelo de las demás construcciones de esta tipología.​ El 4 de julio de 2002 fue declarado Bien Catalogado del Patrimonio Cultural Aragonés.​ Referencias Este artículo incluye contenido derivado de una disposición relativa al proceso de protección, incoación o declaración de un bien cultural o natural publicada en el Boletín Oficial de Aragón n.º 921 el 5 de agosto de 2002 (texto), el cual está libre de restricciones conocidas en virtud del derecho de autor de conformidad con lo dispuesto en el artículo 13 de la Ley de Propiedad Intelectual española. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Santuario de Nuestra Señora de la Peña.
Casa forta a Pinyeres

La casa forta a Pinyeres és un edifici de Batea (Terra Alta) declarat bé cultural d'interès nacional. L'origen de l'edifici podria ser del segle xiii o principis del XIV, quan els templers s'instal·len al lloc, potser aprofitant una construcció anterior. Descripció És una casa de forma rectangular amb la teulada a dos vessants amb el carener paral·lel a la façana principal. L'edifici salva un desnivell del terreny, amb la qual cosa la façana posterior és més alta que la principal. En tot l'edifici hi ha molt poques obertures i algunes d'elles són espitlleres. La porta principal està en un cos que es va annexar posteriorment a l'edifici, com es pot veure pel canvi de parament, i és allindada. A la dreta d'aquest cos hi ha un forn. A l'interior es troba l'antiga porta d'entrada que és d'arc de mig punt adovellat i a sobre hi ha un relleu amb un arc conopial i una creu de Malta al centre. A l'interior de l'edifici, sota les escales d'accés al pis superior, hi ha un gran dipòsit de planta circular fet tot de carreus. El parament és de carreus que estan més ben escairats a la part baixa de la casa que a la part alta. Referències Enllaços externs «Casa forta a Pinyeres». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Castell d'Algars

El castell d'Algars és un edifici al terme municipal de Batea (Terra Alta) declarat bé cultural d'interès nacional. La fortalesa d'Algars apareix esmentada des del 1153, en el document de donació del comte de Barcelona a l'Orde del Temple del castell de Miravet. Les restes conservades probablement daten del segle xiii, si bé el conjunt segurament fou transformat en èpoques posteriors. Fins al 1975 conservà un bon fragment de torre amb merlets. Situat en un petit puig que domina el lloc d'Algars i el riu del mateix nom. Del castell només es conserven alguns trams de la muralla de carreus rectangulars ben escairats, i les restes d'una construcció de planta trapezoïdal, gairebé triangular, ja que el costat de ponent és molt més curt que els altres. Al mig d'aquesta construcció resta un arc apuntat de pedra ben tallada amb paraments a banda i banda i un enllosat o empedrat. Fins fa pocs anys es conservava una paret quasi sencera, que estava rematada amb merlets. Per l'indret es troben disseminats gran quantitat de carreus, i per terra s'observen encara algunes zones amb lloses de pedra originals. S'hi accedia per un camí de terra que puja del riu. Recentment (2025) una intervenció arqueològica que s’hi ha dut a terme, ha posat al descobert un conjunt excepcional de tres fragments d’esteles ibèriques reaprofitades com a material constructiu dins l’edificació medieval (segle XIII). A prop del castell, a una cota inferior es troba l'església de Sant Joan d'Algars. Molt a la vora al costat del riu es troba l'antic molí d'Algars, i riu avall es troben la caseria del Mas Nou i l'antic poble deshabitat de Pinyeres. Notes Enllaços externs «Castell d'Algars». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona. «Castell d'Algars». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. «Esteles ibèriques del castell d'Algars».
Mas de Santa Càndia

El Mas de Santa Càndia és un assentament agrari catalogat a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya format per un mas, una capella i corrals pel bestiar, a la partida de Santa Càndia, prop del lloc de Pinyeres, a la banda esquerra del riu Algars. A l'altra banda del riu, en un terreny més elevat, hi ha la caseria del Mas Nou. L'accés és per mitjà d'un camí de terra que surt de la carretera de Batea a Maella, al lloc on hi ha la partició territorial de Catalunya i Aragó, poc després de travessar el riu Algars. El mas és un exemple d'arquitectura popular rural, fet de carreus i pedra picada amb una planta baixa emprada com a magatzem, la primera com a habitatge i una golfa superior. La coberta de teula està disposada a dues aigües. La capella de Sant Càndia és una construcció prismàtica feta de carreus ben escairats i presenta dues plantes: la baixa, on hi ha la capella i una altra superior d'ús domèstic. Aquesta darrera té dos pilars centrats a l'eix, que suporten una coberta de fusta amb teules que també es disposen a dues vessants. A més, està connectada directament amb el cor de la capella. El temple es correspon amb una nau rectangular amb capçalera plana, coberta per una volta rebaixada quasi arrodonida, partida en dues meitats per un arc faixó, també rebaixat i suportat per dues pilastres afegides als murs, amb impostes motllurades i relleus amb floretes de vuit pètals dins circumferències. La porta té una llinda i, col·locada a l'eix de la nau, amb dues espitlleres amb als laterals. Tot el conjunt està fet amb carreus. Aquesta capella va ser restaurada l'any 1991, amb una subvenció del Departament de Cultura de la Generalitat. Es va netejar, repassar les juntes i la pavimentació, i també es va col·locar una pedra d'altar. Abans d'ésser restaurada, la capella servia com a magatzem agrícola i paller. Sobre la planta superior de la capella, es creu que podria haver estat afegida posteriorment, ja que presenta, a una de les façanes laterals, un canal de desguàs de pedra a un nivell d'entremig, a banda que s'hi pugui accedir pel cor de la capella. De totes maneres els tractaments exteriors aparenten ser homogenis. Notes