Kostel Saint-Sauveur (Saint-Macaire)

Bývalé Převorství Saint-Sauveur se nalézá ve francouzské obci Saint-Macaire v departementu Gironde v metropolitním regionu Nová Akvitánie asi 40 km jihovýchodně od města Bordeaux. Z převorství se do současné doby dochoval románský kostel Saint-Sauveur a zbytky klášterních budov. Kostel je od roku 1840 zařazen na seznamu historických památek francouzského ministerstva kultury. Zbytky klášterních budov byly na seznam historických památek francouzského ministerstva kultury zařazeny 21. prosince 1925. Poloha Převorství se nachází v centru starého města Saint-Macaire, které bylo postaveno v půlkruhu kolem kostela. Spolu s opatstvími La Sauve-Majeure, Blasimon a Saint-Ferme patří k čtyřem historickým klášterům v oblasti Entre-deux-Mers. Od ostatních se odlišuje nástěnnými malbami v transeptu a apsidě. Historie kláštera Následující informace pocházejí převážně z monografie L'imagerie romane de l'Entre-deux-Mers. Historie Dějiny kláštera jsou plné mezer. Je však jisté, že areál nahradil původní galorománskou vilu s názvem Ligena. O životě zakladatele, svatého Makaria (Macaire), existuje jen minimum historických pramenů; bollandistická hagiografie mu vytvořila spíše legendární životopis. Světec zemřel kolem roku 430 v Ligeně. Protože jediným vodítkem byl jeho východní původ, předpokládá se, že jím založený malý klášter nutně podléhal některému z východních řádů působících tehdy v Galii – buď řeholi Basila Velikého, nebo Pachomiově. Mniši vybudovali klášterní komplex na vápencové plošině nad řekou Garonnou, která protéká přímo pod útesem a tvoří přirozenou akropoli. Nejasné zůstávají i okolnosti předcházející výstavbě současného kláštera. Původní kostel – kaple Saint-Laurent, kde spočívaly ostatky svatého Makaria – býval rušným poutním místem. V roce 1038 jej nahradila nová budova. Více než století musela tamní kapitula čelit nárokům opatství Sainte-Croix de Bordeaux. Podle historiků jsou obě darovací listiny z let 1027 a 1043, které měly klášter přisoudit opatství Sainte-Croix, hrubými padělky vyhotovenými právě pro tento účel. Již v roce 1027 se mnichům z Bordeaux podařilo připravit komunitu v Macaire o relikvie jejího zakladatele. Spor vyostřila návštěva papeže Urbana II. v Bordeaux, po níž akvitánský vévoda Vilém IX. roku 1096 klášter i město vyplenil. Tato katastrofa sice konflikt nevyřešila, ale donutila mnichy k přestavbě kostela v čistém románském slohu, který se dochoval dodnes. Opatství Sainte-Croix se však podřídili až v roce 1166. Nový kostel zasvětili Nejsvětějšímu Spasiteli (Saint-Sauveur) a oltář určený pro farní bohoslužby svatému Martinovi (listina z 20. října 1420 zmiňuje farní oltář svatého Martina zřízený v kostele „de Sent-Machari“). Mezi lety 1579 a 1781 klášter spravovali jezuité. Stížnosti správce (syndika) opatství Sainte-Croix z roku 1583 poukazují na žalostný stav kostelní klenby, která se tehdy „hroutila a byla zcela zničena“. V roce 1619 se uvažovalo o zvýšení věže, a když v roce 1765 areál navštívil arcibiskup, nařídil zdi omítnout a zbavit břečťanu. Farní oltář se roku 1726 nacházel „uprostřed jedné z bočních částí klášterního kostela“. Loď tehdy podélně rozdělovala zeď mezi třetím a čtvrtým polem, o kterou se farní oltář opíral. Po vyhnání jezuitů v roce 1781 nechal farář tuto přepážku zbořit, oltář svatého Martina nechal přisadit ke stěně lodi a farní bohoslužby přesunul k hlavnímu oltáři. V roce 1811 byla střecha kostela ve velmi špatném stavu. Kostel patřil mezi první objekty, o které se začala zajímat departementální komise pro historické památky. Již v letech 1839 a 1840 upozornila na naléhavou potřebu zajistit krov, jenž místy nebezpečně zatěžoval klenby, a opravit klenby samotné. Projekt se dočkal realizace v roce 1841. Současně byla odstraněna předsíň před západním průčelím a demolice přilehlých klášterních budov uvolnila jižní stranu kostela. Během restaurátorských prací ve 20. století byla odkryta jižní galerie křížové chodby. Její sdružené sloupy postrádají figurální výzdobu a také přilehlý malý refektář (jídelna) je bez ikonografie. Je zde však vystaven fragment nástěnné malby. Zbytky kláštera Archeologické vykopávky pod východní částí areálu odhalily na stěnách předrománského kostela (zničeného v roce 1098) nástěnné malby z 10. nebo 11. století. Na malované omítce jsou vyobrazeny závěsy zavěšené na kroužcích pod rostlinným vlysem s rozvalitým listovím, kvítky a ptačími křídly. Tento dekor pravděpodobně tvořil sokl pro horní část s figurálními výjevy. Tyto fragmenty jsou dnes uchovávány v prvním patře refektáře. Při vykopávkách v základech kapitulní síně byl nalezen vyřezávaný kámen znázorňující zvíře s drápy a lvím ocasem, které v tlamě svírá válcovitý předmět (velikostí připomínající metopu). Svým zpracováním dílo navazuje na předrománské, či dokonce předkřesťanské umění. Tato plastika je nepochybně jedním z nejstarších dokladů osídlení Saint-Macaire, pocházejícím z doby před vybudováním hradu akvitánským vévodou i před samotným založením kláštera. Originál kamene je uložen na radnici v Saint-Macaire, bronzová kopie byla vsazena do terasy před domem č. 18 v ulici Carnot (dříve rue Carnot). Popis kostela Následující informace pocházejí převážně z monografie Les vieilles églises de la Gironde. Půdorys kostela má tvar latinského kříže. Chór bez ochozu tvoří tři románské polygonální apsidy s klenutými stropy, uspořádané do trojlístku (konchy), které pocházejí z 11. či 12. století. Křížení příčné lodi představuje slohový přechod: tři pilíře (severovýchodní, jihovýchodní a jihozápadní) jsou románského typu, zatímco severozápadní pilíř tvoří svazek pilastrů se zaoblenými rohy a vystupujícím středovým sloupem, shodným s podpěrami v lodi. Klenba křížení je již gotická. Loď se skládá ze čtyř polí, z nichž jedno pochází z 12. století a zbývající tři ze století třináctého. Žebra kleneb spočívají na svazcích pěti přípor (sloupků). V prvním poli jsou zakončeny hlavicemi s prostým pásovým dekorem, zatímco ostatní hlavice zdobí gotické háčkové listy. Vnější stěny tří apsid tvoří jedenáct ploch, které v polovině výšky zdobí jednoduchá hranolová římsa. Stěny zpevňují čtyři ploché opěráky zesílené polosloupy. Tyto opěry přecházejí ve dvojice sloupků s hlavicemi, které dosahují až k úrovni ozdobných konzol (modillonů) podpírajících hlavní římsu. Každý z modillonů zdobí čtyři oblouny (tory) a na metopách mezi nimi jsou vytesána kola bez obručí. Nejsevernější opěra severní apsidy stojí na vysokém válcovém podstavci, z něhož vybíhá plochý pilíř osazený pěti sloupy s figurálními hlavicemi. Na severní straně posledního východního pole lodi se tyčí šestiboká zvonice z 15. století. Její nároží zpevňují opěrné pilíře a stěny prolamují otvory různých tvarů. V prvním patře věže se nachází místnost, v níž býval oltář zasvěcený svatému Michaelovi – podobně jako v jiných vyvýšených chrámových prostorách. Rovněž na severní stěně, nad dnes zazděným portálem, býval umístěn Kristův monogram. Na původním místě (na okapní římse) se dnes nachází kopie; originál je uložen v interiéru kostela poblíž památníku padlým v první světové válce. Do kamene je vyryt monogram složený z řeckých písmen X (chí) a P (rhó), prvních dvou písmen Kristova jména (řecky Χριστός), doplněný o písmena alfa a ómega symbolizující počátek a konec všeho. Symboly obklopuje latinský a řecký nápis připomínající, že roku 1038 byl kostel zasvěcen ke cti našeho Pána. Tento kámen s největší pravděpodobností pochází z prvního klášterního kostela, zničeného v roce 1096. Západní průčelí prošlo několika přestavbami: severní nároží se svazkovými sloupy je románské, ale hlavice byly v gotice přetesány. Východní portál pochází ze 13. století, zatímco štít, rozeta a jižní rohová opěra jsou dílem století čtrnáctého. Hlavní portál, popsaný níže, vykazuje zjevnou příbuznost s jižním portálem baziliky Saint-Seurin v Bordeaux. V roce 1563 došlo ke zřícení klenby. Kostel těžce zasáhly události stoleté války a hugenotských válek. Od roku 1825 probíhaly rozsáhlé restaurátorské práce na záchranu památky. Kromě samotné obnovy byla nad vstupním portálem vybudována kruchta (tribuna). Klenák osazený roku 1878 v narthexu připomíná latinským nápisem a vyobrazením obecního znaku sepětí obce se starým klášterem. Znak města Saint-Macaire znázorňuje svatého Makaria, poustevníka a učedníka svatého Martina, s korunou odkazující na titul královského města, který obci udělil anglický král jako vévoda akvitánský. Sluneční hodiny Na jižní stěně lodi se dochovaly pozůstatky dvou slunečních hodin: Na západním opěrném pilíři jsou v fragmentech omítky patrné zbytky kanonických hodin. Tyto hodiny, které v románském období sloužily k určování času liturgických úkonů, bývaly obvykle vytesány přímo do kamene. U kostelů opatřených vápenným nátěrem či omítkou se však rýpaly pouze do povrchové vrstvy a pravidelně se obnovovaly. Klasické sluneční hodiny, které byly druhotně použity jako stavební výplň při zazdívání původního průchodu mezi kostelem a klášterem. Románská ikonografie kostela Následující informace pocházejí převážně z monografie L'imagerie romane de l'Entre-deux-Mers. Veškeré románské ikonografické dědictví se nachází kolem tří apsid. Je zde 19 motivů různého významu, z nichž pět je věnováno náboženskému tématu. Interiér Tři apsidy, z nichž každá má jedenáct zkosených stěn, zdobí arkády. V severní a jižní apsidě jsou uspořádány v jedné řadě, zatímco ve východní apsidě jsou arkádové oblouky zdvojené nad sebou – v horní řadě jich je devět a v dolní jedenáct. Obě řady odděluje hranolová římsa, která ve stejné výšce pokračuje i do bočních apsid. Oblouky těchto arkád spočívají na hlavicích s figurálními, zvířecími a rostlinnými motivy či pletenci (podrobný popis viz níže). Arkády v apsidách prošly v 19. století restaurováním poté, co byl kostel zapsán na seznam historických památek; z této doby pochází i jejich polychromie. Východní apsidu osvětlují tři okna, boční apsidy pak mají po jednom okně – na severní straně je hrotité, na jižní v románském slohu. Křížení příčné lodi, jehož pilíře vynášejí čtyři oblouky namísto původně zamýšlené kupole, je zaklenuto raně gotickou klenbou. Severní apsida Nástěnné malby na arkádách s motivem závěsů jsou ve špatném stavu. Deset vyřezávaných hlavic arkád se naopak dochovalo velmi dobře. Devět z nich zdobí různé rostlinné motivy. Jediná hlavice v apsidě s figurálním výjevem se nachází na deváté arkádě a znázorňuje Obětování Izáka (podrobný popis viz níže). Hlavice devátého oblouku: Obětování Izáka Hlavice je vysoká a štíhlá. Scéna je vytesána v nízkém reliéfu na třech stranách. Na levém boku stojí mladý muž, který oběma rukama třímá obětní meč – jde o anděla Hospodinova. V nároží se objevuje patriarcha Abrahám mladistvého vzhledu. (Ačkoliv Abrahámovi i jeho manželce Sáře bylo v době oběti přes sto let, podle talmudských výkladů je Jahve omladil; v ikonografii tohoto výjevu proto bývá Abrahám často zobrazován jako mladý muž). Má na sobě dlouhou tuniku a plášť přehozený přes ramena. Levou rukou svírá Izáka za vlasy. Izák nehybně klečí na kamenném oltáři pro zápalné oběti, který je zdoben třemi obloučky. Abrahám od svého syna odvrací zrak. Na pravém boku druhý anděl ukazuje prstem k nebi a vyzývá Abraháma, aby od svého činu upustil. V pozadí za Izákem je vidět andělovo velké křídlo, které se nad ním symbolicky rozprostírá jako ochrana. Východní apsida Tato apsida, rozlohou i objemem zcela shodná s oběma bočními, vyniká díky svému symbolickému významu bohatší výzdobou. Je členěna druhou řadou arkád, které jsou v horní úrovni střídavě rozmístěny nad arkádami přízemními. Všechny hlavice sloupů spodního patra nesou jednotný dekor: elegantní vlys s volutovými palmetami, který spočívá na třech oválných náběžnících. Nacházejí se zde čtyři figurální hlavice: neřestná žena mezi dvěma mladými muži; Zvěstování Panny Marie; dva lvi opření hřbety o sebe; svatý Makarius obklopený démony. Ostatní hlavice arkád mají rostlinnou výzdobu. Arkádová chodba v přízemí Třetí hlavice – Neslušná žena mezi dvěma mladými muži Na čelní straně se žena provokativně rozvaluje s hlavou skloněnou k ramenům. Je nahá, má nápadně vypouklé břicho a rozměrné ruce opřené o horní část stehen. Masivní nohy s velkými chodidly doplňuje póza, v níž vystavuje své intimní partie. Její tvář s neupravenými vlasy a rozevřenými ústy odhaluje obrovské zuby. Nad břichem má uvázaný pás, který slouží jako podprsenka. Tyto úvazy jsou v románské ikonografii poměrně běžné – nosívaly je prostitutky a objevují se také na konzolách (modillonech) znázorňujících „převrácené muže“. Po stranách stojí dva mladíci otočení k ženě zády, ale s hlavami vyvrácenými tak, aby viděli na ni i na sebe navzájem. Oba mají na sobě jen lehké nohavice vyhrnuté pod hýždě. Jejich gesta jsou identická: každý stojí na jedné noze, druhou zvedá a oběma rukama třímá obrovskou šišku či plod s pěti řadami šupin. Nahota mladíků působí příliš vyumělkovaně a eroticky, než aby postrádala hlubší smysl, stejně jako záměrná ošklivost ženy. Muži drží šišky či žaludy – falické symboly – a upřeně se na sebe dívají. Výjev jako by potvrzoval estetickou nadřazenost muže v hříchu smilstva. Scéna je však příliš komplexní, než aby ji bylo možné vyložit jediným morálním poučením. Tato hlavice, umístěná u vstupu do mnišského chóru, představuje mnohoznačné varování před nadvládou smyslů a implicitní odsouzení homosexuálních i heterosexuálních pudů. Čtvrtá hlavice – Zvěstování Na obou bočních stranách hlavice se vinou trojlístkové vlysy vytesané v nízkém reliéfu. Čelní stranu zdobí dvě postavy stojící proti sobě. Vlevo stojí Panna Marie se zahalenou hlavou, oděná v dlouhé, bohatě řasené tunice. Ruce má přitisknuté k tělu a dlaně otevřené v gestu přijetí. Její výraz je klidný, rty sevřené. Naproti ní stojí archanděl Gabriel v podobě mladého muže, rovněž v dlouhé tunici, z níž mu vyčnívají bosé nohy. Prstem ukazuje k nebi na znamení, že Maria počne z moci Ducha svatého. Téma této hlavice přímo navazuje na předchozí výjev, kde tělesný hřích svedl muže a ženu. Zatímco jedna žena (Eva) svou svůdností připravila lidstvo o nesmrtelnost, druhá žena, Maria, mu ji umožnila získat zpět. Latinská slovní hříčka EVA – AVE (pozdrav Marii) byla po staletí oblíbeným motivem církevních otců; zdůvodňuje sémantický vztah mezi svůdkyní podněcující k smrtelnému hříchu a tou, která přinesla vykoupení. Pátá hlavice: Dva lvi opírající se o sebe Na hlavici jsou zobrazeni dva lvi z profilu, zády k sobě. Mezi nimi je keř se čtyřmi větvemi, z nichž každá končí jediným plodem vyrůstajícím z kalichu. Oba lvi mají hlavu otočenou, aby se mohli plody pochutnat. Další plodné stonky rostou na bočních stranách. Anatomie zvířat je fantaskní: koňské tělo, zářivá hříva, impozantní chrup, ostré drápy. Kompozice je inspirována rajským repertoárem: zvířata, která jsou všechna vegetariánská, protože smrt neexistuje, klidně jedí a větve stromů jsou věčně obsypané nádhernými plody. Sedmá hlavice – Svatý Makarius a démoni Pod osovým oknem se nachází hlavice (č. 6) s motivem vinných hroznů, na protější straně okna pak následuje hlavice č. 7. Ta znázorňuje muže na lůžku připomínajícím šestiboký sarkofág, který podpírají dva sloupy. Postava leží pod silnou přikrývkou. V pozadí, u nohou a hlavy lůžka, číhají dva chlupatí okřídlení démoni; nad vyklenutým břichem muže se šklebí další démonická maska s vyplazeným jazykem. Na bocích koše hlavice jsou patrné stočené ocasy a drápy démonů. Samotné lůžko je zachyceno v tak prudkém náklonu, že bez přikrývky by tělo muselo sklouznout na zem. Tento neobvyklý detail hraje v interpretaci výjevu klíčovou roli. Odborné výklady se rozcházejí: někteří badatelé v postavě spatřují umírajícího svatého Makaria, jiní smrt „zlého boháče“. Druhá hypotéza je však nepravděpodobná vzhledem ke klidnému výrazu ležícího muže i skutečnosti, že démoni si od něj udržují značný odstup. Pravděpodobně jde skutečně o svatého Makaria, nikoliv však o scénu jeho skonu. Pokud by výjev znázorňoval agónii svatého poustevníka a následný odchod jeho duše, nechyběl by anděl, který by duši odnášel na nebesa. Jedno z možných vysvětlení této scény najdeme ve Zlaté legendě Jakuba z Voragine, strany 83-84 Další příběhy z této sbírky se staly inspirací pro některé z gotických fresek popsaných níže. Rukopis, sepsaný kolem roku 1260, shromažďuje lidová vyprávění o životech svatých od 4. století. Obsahuje i legendu o svatém Makariovi Velikém (300–390), jmenovci zakladatele zdejšího kostela, který proslul jako jeden z nejzdatnějších bojovníků proti démonům. Tento egyptský poustevník si za příbytek zvolil pohanské pohřebiště, kde spal přímo na hrobě a jako polštář mu sloužila mumie. Přestože se jej ďáblové snažili všemi svými kouzly zastrašit, jejich úsilí bylo marné. Právě tento text objasňuje: neobvyklý tvar sarkofágu, na němž světec spí, nepřirozený sklon hrobového lůžka i jeho nekřesťanskou výzdobu, vyboulenou přikrývku – legenda totiž vypráví, že jeden z ďáblů uvázl přímo pod tělem svatého Makaria. Jižní apsida Malby na arkádách s motivem závěsů jsou v poměrně dobrém stavu. Mezi hlavicemi arkád jsou čtyři zdobeny čistě rostlinnými či geometrickými prvky a šest nese figurální výjevy: Druhá a devátá hlavice: Dvojice hadů chrlících vodu (nebo rostlinné úponky). Pátá hlavice: Dva klečící Atlandé (podpírající abakus). Sedmá hlavice: Dvě kočkovité šelmy při lovu. Osmá hlavice: Daniel a Abakuk. Desátá hlavice: Lev s hřívou. Vítězný oblouk apsidy vynášejí dva románské sloupy s hlavicemi; jednu zdobí rostlinné motivy, druhou postava naslouchající dvěma hadům. Druhá a devátá hlavice: Dva chrlící hadi Dvě z hlavic (č. 2 a č. 9) pokrývá rostlinná síť propletených šlahounů a tenkých větviček, které se místy spojují v trojlistý květ (lilie?). Tyto hlavice však nejsou jen dekorativní – u paty každé z nich vyčnívají dvě hadí hlavy, které všechny tyto úponky chrlí. Had je hlavním vtělením Satana. Šlahouny, které vypouští z tlamy a které dokážou člověka doslova i přeneseně spoutat a uvěznit, mají jednoznačně zlý, démonický význam. Pátá hlavice: Dva klečící Atlasové Tato pátá hlavice je zdvojená a zakončená krycí deskou s motivem nekonečného pletence. V poloreliéfu na ní klečí dvě mužské postavy, jejichž hlavy se nacházejí přímo pod nárožními výčnělky desky. Oba mají vzpažené ruce, jimiž abakus podpírají. Mladík vlevo je oblečen do luxusní tuniky s rozparkem, ušité z bohatě zdobené látky s výstřihem do V a dlouhými skládanými rukávy. Postava vpravo je vyšší, starší a má vousy i knír. Jeho tunika má sice stejný střih, liší se však reliéfními vzory na látce – jde o typ oděvu, který se pro počestného muže nesluší. Postoj vkleče v mírném předklonu zde neodpovídá modlitbě ani pokání, ale je spíše gestem posměchu. Výjev odsuzuje ty, kteří žijí pro pouhé zdání – tedy hříšníky. V tomto případě slouží zobrazení dvou šviháků k zesměšnění narcismu a touhy svádět. Sedmá hlavice – Pronásledování lvíčat Kolem hlavice se pnou těla dvou kočkovitých šelem (lvíčků?). Jejich nápadně dlouhé ocasy splývají k zemi a rozvětvují se do propletených rostlinných spirál. Obě zvířata mají zdviženou záď a levou přední tlapu v heraldickém gestu. Šelma v závěsu má zakloněnou hlavu a cení zuby v úšklebku, zatímco ta vedoucí ji právě hravě uchopila za pravou přední tlapu. Je zřejmé, že se zvířata oddávají milostnému rituálu. Pod povrchem se však skrývá symbolika, která tento výjev mění v mravní varování pro mnichy: jejich charakteristický postoj se zdviženou tlapou je identifikuje jako tradiční strážce Stromu života (Hom). Jeden ze lvů má navíc na pleci čtyřlístek ve tvaru kříže. Svým lehkovážným chováním se tak oba zpronevěřují nejposvátnějšímu poslání, což má sloužit jako výstraha řeholníkům. Osmá hlavice – Daniel a Habakuk Na této štíhlé hlavici s motivem „Daniela v jámě lvové“ jsou zobrazeni dva lvi, prorok Daniel, malý prorok Abakuk a anděl, přesně podle biblického vyprávění (Kniha Daniel, kap. 14, verše 33–39). Daniel zaujímá ústřední pozici; působí vyrovnaně, má antický účes i vousy a sedí v majestátní póze. Pravicí žehná divákům, zatímco v levé ruce tiskne k hrudi svitek Tóry. Oděn je v tunice a plášti, který má sepnutý pod bradou a přehozený přes ramena. Vlevo jsou nad sebou vytesáni dva lvi – jeden olizuje Danielovu pravou nohu, druhý mu laská předloktí. Vpravo anděl Hospodinův snáší k zemi proroka Abakuka, který má přes rameno brašnu s pokrmem určeným pro Daniela. Šiška visící v blízkosti Danielovy žehnající ruky je tradičním symbolem plodu Stromu života. Desátá hlavice – Lev s hřívou Celou hlavici zabírá osamělý lev. Jeho téměř hladkou lebku korunuje nápadná hříva připomínající přilbu řeckého hoplity. Šelma má hlavu vyvrácenou dozadu. Na pravém stehně má vytesaný kříž s rostlinným dekorem v kruhovém medailonu. Ocas má stažený mezi nohy, jeho konec se však zvedá nad bedra v podobě rozkvetlého stromu. Zvíře působí jako uvězněné – všechny čtyři tlapy má pevně semknuté u patky a je spoutáno pletencem, který pokrývá celou krycí desku. Lev nese rysy vojáka (přilba), kněze (kříž) i smilníka (sexualizovaný motiv ocasu). Tato satiricky laděná hlavice pravděpodobně cílila na rytíře z vojenských řádů (například templáře), o jejichž nevhodném chování se šířily nadsazené zvěsti. Výjev slouží jako mravní ponaučení adresované klášterní elitě a ukazuje odstrašující příklad toho, jak se nechovat. Postava naslouchající dvěma hadům Tato drobná hlavice v nároží jižního okna působí poněkud primitivně a je pravděpodobně dílem učedníků. Znázorňuje postavu s roztaženýma nohama, jejíž paže nejsou vidět. Tělo zakrývá řasený oděv přepásaný opaskem. Hlava postavy, hledící kamsi do dálky, podpírá roh krycí desky. Zpoza krku se natahují dva hadi a naklánějí se k jejím uším, jako by jí našeptávali zlé rady. Postavu lze interpretovat dvojznačně: buď jde o ženu při čelním pohledu, což by naznačoval nezřetelný vertikální zářez, nebo o „převráceného muže“ viděného zezadu, který má hlavu otočenou o 180 stupňů a vystavuje své hýždě. Poloha levé nohy a chodidla odpovídá spíše zobrazení zezadu, zatímco pravá noha naznačuje pohled zepředu. Tato nejednoznačnost je nejspíše záměrná – v obou případech však výjev představuje hříšníka. Druhá hlavice v okně má pouze prostou výzdobu. Loď: opětovné použití metopy Jde o druhotně použitý románský prvek, pravděpodobně metopu z původního předgotického průčelí, která je dnes umístěna v lodi a slouží jako podstavec pro sochu Krista v majestátu (Maiestas Domini). Na plastice se dochovaly zbytky tmavomodré a granátové polychromie. Uprostřed metopy stojí stylizovaný strom. Vlevo jej kácí sekerou dřevorubec s profilem laického bratra, zatímco zprava se blíží ozbrojenec s kopím v pravici, který levou rukou svírá rukojeť meče. Obě postavy mají krátké haleny sahající nad kolena. Detaily jako zavalité proporce a velké hlavy s nízkým čelem nasvědčují, že dílo pochází z 11. století. Interpretace výjevu je pro historiky poměrně jednoznačná. Farní část kostela byla zasvěcena svatému Martinovi a v díle Vita Martini (Život svatého Martina) od Sulpicia Severa se nachází následující příběh (který později převzal Jacobus de Voragine do své Zlaté legendy): Poté, co svatý Martin nechal zbořit chrám zasvěcený bohyni Kybelé, hodlal pokácet i posvátnou borovici zasvěcenou ďáblu (Opportet arborem illam excidi quia est daemoni dedicata). Pohanský kněz mu navrhl, že strom smí porazit pod podmínkou, že se světec postaví přesně tam, kam má kmen dopadnout. V okamžiku, kdy se borovice začala na Martina hroutit, ten učinil znamení kříže a Bůh strom odmrštil na opačnou stranu přímo na přihlížející pohany. Zobrazení Martina v antické zbroji (vojenském oděvu) vychází z faktu, že tento budoucí apoštol Galie strávil dvacet let v římských službách. Pozoruhodné je však samotné zobrazení stromu. Ačkoliv legenda mluví o borovici, vytesaný strom ji ničím nepřipomíná – na obdobném reliéfu v bazilice Sainte-Marie-Madeleine ve Vézelay má dokonce podobu palmy! Lze předpokládat, že v 11. a 12. století, kdy šiška symbolizovala pramen i strom života, nebylo vhodné věřícím připomínat, že svatý Martin o šest století dříve brojil právě proti uctívání tohoto symbolu. Exteriér Vnější vzhled kostela je méně jednotný než jeho interiér a zjevně vznikal ve třech odlišných etapách: Hlavní římsa a masivní, detailně propracované hlavice (např. lev svatého Marka či nosič ryb) pocházejí zřejmě z dílny opatství Saint-Ferme. Dvě kopie těchto hlavic se dochovaly v kostele Saint-Blaise d'Esclottes, jehož sochařská výzdoba z této dílny rovněž čerpá. Ostatní hlavice v horní části, nesené pilastry, jsou dílem jiné kamenické huti. Prostší figurální výzdoba spodní části apsidy odpovídá stylu dílen z poříčí Garonny v okolí Langoiranu. Sloupy a hlavice bez figurálních motivů v severní apsidě jsou zdokumentovány v obrazové galerii Commons. Vedlejší program Vedlejší sochařská výzdoba apsidy je poměrně střídmá. Jako náběžník každé hlavice slouží část římsy zdobená motivem špalků. Tato římsa obíhá všechny tři apsidy a podpírá ji přibližně šedesát konzol (modillonů), z nichž většina postrádá figurální motivy. Ne všechny jsou navíc románského původu. Jediná figurální konzola se nachází na severní apsidě. Patří k nejstarší části římsy, kde se v polích mezi pilastry a sloupy střídají modillony s metopami zdobenými rytými rozetami (rouelles). Tento modillon bývá někdy popisován jako „sedící muž“. Při bližším pohledu je však patrné, že postava: nestojí, nýbrž stojí; má dlouhé kudrnaté vlasy splývající na ramena; drží ruce v bok, podobně jako tanečnice na pilastru; má vysoko posazený opasek, který byl tehdy symbolem prostitutky. Vzhledem k tomu, že i ostatní figurální prvky v apsidě znázorňují hřích (zejména smilstvo), lze předpokládat, že i tato postava skutečně představuje prostitutku. Původní románské uspořádání z východní a jižní apsidy vymizelo a nahradil ho jednotný dekor. Podle Brutailse nechal roku 1825 stavitel Moulié „osekat kamenné konzoly vlevo i vpravo od lodi“. Nic však nenasvědčuje tomu, že by tyto zaniklé kusy nesly figurální výzdobu. Historické hlavice severní apsidy Severozápadní pilastr: tanečnice, listoví a hříšník Na vrcholu středového sloupu je umístěna mohutná hlavice s rostlinným dekorem. Jejím nárožím dominují dva masivní listy, z jejichž řapíků vyrůstají zubaté úponky. Ty se vzpínají a kříží tak, aby uprostřed koše vytvořily velkou palmetu. Tuto vegetaci rámují dvě hlavice přízedních pilastrů. Vlevo je vyobrazena tanečnice s vypjatým tělem a dvěma dlouhými copy na zádech. Paži má ohnutou v lokti a opřenou v bok, což dává vyniknout široké manžetě rukávu. Je oděna v dlouhých šatech sahajících až ke kotníkům, což je oděv typický pro první třetinu 12. století. Po stranách tanečnice vyrůstají dva keře, jejichž větve se sklánějí k její tváři. Vpravo, na druhém reliéfu, je zachycen muž viděný zezadu. Postava je v podřepu, v pozici naznačující defekaci, s rukama položenýma na kolenou. Trup má však vyvrácený o 180 stupňů, takže se s arogantním výrazem dívá přímo za sebe. Muž má opasek s přezkou posunutou doprostřed zad. Stejně jako u tanečnice se i zde listy sousedních keřů sklánějí k jeho obličeji. (Stojí za zmínku, že také níže popsaný „nosič ryb“ a postava na hlavici jižního okna apsidy jsou vyobrazeni jako tito „převrácení muži“). Tanečnice, hudebníci, akrobati a „převrácení muži“ patří k běžným prvkům didaktické a moralizující románské ikonografie a představují hříšníky. Zdejší symbolické spojení mužského a ženského symbolu smilstva s bujnou „květinou zla“ je provedeno velmi důmyslně. Severovýchodní pilastr: Lev svatého Marka Masivní hlavice hlavní římsy spočívají na dvojicích sloupků vybíhajících z rozměrných pilastrů, které jsou shodné s těmi předchozími. Stejné uspořádání vykazují i všechny hlavice východní a jižní apsidy, což svědčí o přestavbě vynucené poškozením horních částí stavby. Styl i celkové provedení se liší od dříve popsaných hlavic, což naznačuje výměnu kamenické huti. Velkou hlavici zdobí protáhlý okřídlený lev zachycený z profilu se složenými křídly. Lev má vyvrácenou hlavu a pootevřenou tlamu. Mezi předními tlapami třímá knihu postavenou na hřbetě; kříž za ní potvrzuje, že jde o evangelium. Socha lva je tak jednoznačným symbolem evangelisty svatého Marka. Hlavice pilastru na křižovatce severní a východní apsidy Tyto prvky jsou společné pro severní a východní apsidu. V nároží, kde se obě apsidy stýkají, tvoří pilíř křížení dva pilastry v pravém úhlu se středovým sloupem; každý z nich pak vynáší jeden sloup. Na jejich vrcholu se nacházejí tři středně velké hlavice: vlevo koš s trnitými listy, uprostřed dvě sirény-démonky opřené hřbety o sebe a vpravo nestvůrný kříženec člověka a ptáka. Dvě sirény-démonky Obě hybridní bytosti s lidskou tváří jsou zachyceny z profilu. Na nahém ženském trupu vyniká energická tvář s výrazným nosem, paže však zakončují démonické drápy. Spodní část těla tvoří cosi na způsob půlkruhové ploutve. Spojení těchto dvou k sobě přitisknutých ploutví vytváří zvláštní rozeklaný vzor. Tyto bytosti, napůl sirény a napůl démonky, představují svůdkyně nebezpečné pro mravní čistotu neopatrných věřících. Ptačí muž Tento kříženec člověka a ptáka (ptačí siréna) je vyobrazen čelně s roztaženými křídly a pařáty spočívajícími na patce sloupu. Z lidské podoby si hybrid zachoval pouze širokou hlavu s vousem, zbytek jeho anatomie je ptačí. Výjev zachycující nestvůru právě vzlétající z posedu patří ke klasickým motivům románského ikonografického repertoáru. Představuje smyslného svůdce a z morálního hlediska ztělesňuje veškerá nebezpečí tělesného pokušení. Hlavice východní a jižní apsidy S výjimkou monumentální hlavice s vyobrazením nahého klečícího muže, který třímá obrovskou rybu, již východní a jižní apsida žádné další figurální hlavice neobsahují. Při potřebě zvýšit hřeben střechy byly na původní masivní pilastry nasazeny sdružené sloupky, které nyní vynášejí hlavice. Ornamentální repertoár tvoří především motivy velkých dužnatých listů, na jejichž vrcholu často visí plod na krátké stopce. Nosič ryb Zdvojená hlavice dosahuje úctyhodné šířky přes jeden metr a přímo na ní spočívá hlavní římsa. Ústřední postavou výjevu je nahý muž v podřepu, balancující na špičkách, který na ramenou nese obrovskou rybu. Tělo zvířete je v pozadí prohnuto do oblouku, zatímco jeho hlava a ocas splývají po stranách dolů. Pozadí koše hlavice vyplňují výrazné voluty, jejichž stonky tvoří řada masivních oblounů (torů). Ryba, jejíž šupiny, ploutve i žábry jsou detailně propracovány, připomíná svým tvarem lososa nebo jesetera. V řece Garonně se v minulosti vyskytovali jeseteři dosahující délky 3 až 5 metrů, což dodává výjevu na věrohodnosti. Muž má velmi širokou tvář s vystupujícími lícními kostmi; jeho odstávající uši kontrastují s vlasy sčesanými dozadu. Kolem úst, jejichž výraz působí vesele, jsou patrné vrásky. Postava má vousy a její upřený pohled nevykazuje žádné známky námahy či utrpení. Ačkoliv se zdá, že je muž zobrazen čelně, ve skutečnosti jde o dalšího „převráceného muže“ (symbol smilstva či homosexuality) Hlava a hrudník jsou zachyceny čelně, zatímco spodní část těla je zobrazena zezadu. Postava se nachází v podřepu, v pozici naznačující defekaci. Mezi nahé hýždě se jí vklínila další ryba, jejíž ocasní ploutev směřuje dolů. Sochař zde vytvořil syntézu dvou ustálených motivů středověké karikatury. Prvním je pisciphore (nosič ryby) – symbol člověka zotročeného chtíčem, který jako těžké břemeno drtí jeho svědomí. Druhým motivem je zobrazení homosexuality (ve smyslu „převrácené“ sexuální touhy) pomocí ryby vklíněné mezi hýždě. Spojení těchto dvou symbolů je v této oblasti poměrně vzácné; další příklady lze nalézt v kostele Saint-Blaise v Esclottes (departement Dordogne) a v kostele Saint-Martin-de-Monphélix v Pondauratu. Tři okna východní apsidy Výzdoba je jednoduchá: jednoduché spirály, propletené vzory a svazky volut v mírném reliéfu zdobí hlavice oken. Dvě hlavice s historickými motivy, na osovém okně a severovýchodním okně, jsou velmi erodované. Gotická ikonografie kostela Portál Architektura západního průčelí odpovídá gotice konce 13. století. Na severozápadním nároží fasády se však dochovala masivní konstrukce se svazkovými sloupy, charakteristická pro románské fasády v oblasti Saintonge. Tento pozůstatek naznačuje, že současnému průčelí předcházela původní románská stavba. Gotické uspořádání využívá klasické prvky: niky, sloupky a rozměrné sochy zdobící tympanon. Vysoko umístěný tympanon svým pojetím připomíná obdobná díla v regionu, například trojdílný portál baziliky Saint-Seurin v Bordeaux nebo kostel Saint-Jean-Baptiste v Mézinu (Lot-et-Garonne). Vstupní portál se otevírá pod trojitou archivoltou, v jejímž středu se nachází tympanon se dvěma vytesanými scénami: Na překladu (lintelu) je zobrazeno jedenáct apoštolů s gloriolami, jejichž tváře však byly znetvořeny ikonoklasty, pravděpodobně během náboženských válek. Počet jedenácti postav (bez Jidáše) naznačuje, že sochař zamýšlel ztvárnit výjev Nanebevstoupení. Na horním pásu byl podle kresby Léa Drouyna ještě v roce 1845 patrný nápis: „EGO SUM QUI SUM“ (Já jsem ten, který jsem). Nad pásem trůní Kristus mezi dvěma stojícími archanděly a dvěma klečícími postavami, z nichž jedna je korunovaná žena. Tito přímluvci pravděpodobně představují Pannu Marii a svatého Jana. Na vnějších archivoltách portálu je rozmístěno šestnáct andělů. Výzdoba vnitřního pasu čerpá z podobenství o deseti pannách (pěti moudrých a pěti pošetilých). Z nedostatku místa jsou zde však zobrazeny pouze tři panny moudré a čtyři pošetilé. Toto téma se opakuje i ve freskách na klenbě kněžiště, které jsou popsány níže. Stěny portálu jsou členěny do dvou pater. V horních nikách jsou umístěny dvě sochy s bohatě řasenou drapérií, avšak bez hlav. Na levé straně se nacházejí dva malé trojúhelníkové štíty (vimperky). Sochy ve všech třech registrech jsou uspořádány do přísné a hieratické kompozice. Portál prošel v 19. století restaurováním, během něhož byl mírně upraven. Dveřní křídla Starobylá monumentální kostelní vrata z roku 1240 se stala známými díky kresbě Léa Drouyna. Kolem roku 1865 byla nahrazena novými, prostými dřevěnými dveřmi. Obě původní křídla poté chátrala v sousední komoře, kde až do počátku 20. století sloužila jako podlaha pod sudy. Dne 26. července 1913 byla zapsána na seznam movitých kulturních památek a dnes jsou vystavena v předsíni kostela. Vrata jsou poměrně dobře zachována a představují vzácnou ukázku uměleckého kovářství 13. století. Skládají se ze čtyř částí, přičemž v jedné ze spodních jsou vsazena menší dvířka. Celek vyniká hustou sítí kování, která je patrná na vnitřní straně; kované prvky zpevňují konstrukci a spojují jednotlivé desky. Rám dveřní kompozice přesně kopíruje obrys původního kamenného ostění, zejména jeho trojlistý záklenek. Pět závěsů (pantů) rozmístěných po celé výšce je vytepáno do tvaru šipek a zakončeno hrotem. Síť dekorativních příček a přibíjených pásků vytváří propracovanou výzdobu s drobnými obloučky v místech spojů. Stojí za zmínku, že v horní části je na jedné straně v nízkém reliéfu vyryt znak kříže (pravděpodobně značka řemeslníka). Toto výjimečné gotické dílo patří k nejcennějším pokladům kostela. Je totiž velmi vzácné, aby si románský chrám do dnešních dnů uchoval svá původní dřevěná křídla včetně dobového kování. Nástěnné malby Následující informace pocházejí převážně z Informačního letáku v kostele. Koncem 13. nebo počátkem 14. století pokryly klenbu východní apsidy a klenbu křížení transeptu nástěnné malby inspirované Zjevením svatého Jana a Zlatou legendou Jakuba de Voragine. Nejde o klasické fresky (malované technikou „al fresco“ do vlhké omítky), nýbrž o malby typu „al secco“ prováděné na suchý podklad. V rámci snah o obnovu náboženského života na venkově po Velké francouzské revoluci bylo roku 1825 rozhodnuto o jejich restaurování malířem Sandrém. Tento zásah však v roce 1860 podrobil ostré kritice Charles Des Moulins. a v turistických průvodcích z 20. století byla někdy popisována jako „nešťastná“, většinou bez dalšího vysvětlení. V roce 1997 byla provedena odborná studie těchto maleb. Restaurátorka Rosalie Godin ve své zprávě uvedla, že Sandré tehdy systematicky přemaloval pozadí a černou linkou zvýraznil obrysy i rysy postav. Použil k tomu „hustou, matnou a krycí barvu, která zcela zakrývá spodní vrstvy“. Průzkumné sondy ukázaly, že mezi Sandrého úpravami a původní středověkou malbou existují v barevnosti zásadní rozdíly. Při restaurování v letech 2008–2009 pod záštitou památkového úřadu se však ukázalo, že celková ikonografie plně odpovídá originálu a změny se dotkly pouze barevnosti. Zatímco dnes v malbách převládá červená a žlutá, původní pozadí tvořil modrý azurit a červená rumělka (cinabarit). Východní apsida Malby na klenbě znázorňují především tři vize ze Zjevení svatého Jana. Uprostřed, v mandorle (eliptické svatozáři), trůní Bůh Otec. Centrální motiv doplňují dvě rozměrná eliptická pole s horizontální osou. V levém poli sedí na trůnu anděl, který předkládá Beránkovi knihu se sedmi pečetěmi. Další anděl k němu přilétá a třetí mu u ucha troubí na polnici. Oltář, na němž Beránek stojí, stravují plameny. Beránek postupně rozlamuje sedm pečetí, přičemž každá vyvolává novou vizi. Pravý panel zachycuje rozlomení šesté pečetě, které ohlašuje konec věků: zemětřesení, zčernání slunce, zčervenání měsíce a pád hvězd. Třináct oddílů vzniká propletením čtyř shodných kruhů uspořádaných do kříže, přičemž každý nese jiný motiv. Uprostřed je Kristus v doprovodu čtyř hlav bez zřetelných rysů. Kolem nich jsou seskupeni čtyři píšící evangelisté se svými atributy. Zbývající čtyři pole zaujímají tři andělé a jedna ležící postava. Na okrajích pole stojí dva monumentální andělé, u jejichž nohou se odehrávají další scény z Posledního soudu. Anděl vlevo drží černé slunce. Centrální část představuje rozlomení sedmé pečetě s vizí Posledního soudu. Bůh Otec třímá v ústech horizontálně položený meč, v levici drží dva klíče a v pravici říšské jablko. Před ním je jako prsní kříž umístěn krucifix. Po jeho pravici stojí čtyři svícny a po levici tři. Kompozici doplňuje tetramorf; ke každému z jeho symbolů je připojen anděl s velkými křídly, nesoucí odlišný atribut. Křížení transeptu Klenba křížení transeptu je žebry rozdělena na čtyři pole orientovaná podle světových stran. Každé z nich se dále člení na několik oddílů: severní a západní na tři, jižní na pět a východní na čtyři. Většina polí zachycuje výjevy ze života svatého Jana Evangelisty, jak je líčí Zlatá legenda. Tyto příběhy často vycházejí z apokryfních evangelií, a proto nejsou pro laickou veřejnost příliš známé. Vedlejším tématem maleb je Zvěstování Panny Marie a Nanebevzetí Panny Marie. V rozích každé kápě (pole klenby) se nacházejí drobné výklenky s polopostavami mužů. Východní výklenek: Na vrcholu pole spočívá hlava svatého Jana v lůně Krista, který trůní mezi svatým Petrem (vpravo) a svatým Pavlem (vlevo). V oddílu pod ním je vyobrazen příběh o „zázraku s jedem v Efesu“. Evangelista se zlatou gloriolou zde čelí veleknězi bohyně Artemis Aristodemovi, kterého lze rozpoznat podle pohanské kuželovité čepice. Příběh se čte zprava doleva: Dva vězni vypijí pohár s jedem a klesnou k zemi. Poté sám Aristodemos podá jed svatému Janovi; ten jej požehná, bez následků vypije a zkouškou projde vítězně. Nakonec Aristodemos žádá o vzkříšení vězňů, čemuž Jan vyhoví. Přesvědčený velekněz přijme křesťanství a je zobrazen s náprsním křížem. Jižní výklenek V horní části klenby vidíme svatého Jana před římskou branou Porta Latina, jak na příkaz císaře Domitiana podstupuje mučednickou zkoušku v kádi s vroucím olejem. V levém dolním poli potkává svatý Jan pohřební průvod Drusiany, která zemřela v době jeho vyhnanství. Jan ji vzkřísí. V pravém dolním poli je bývalý pohanský kněz Aristodemos křtěn v osmiboké křtitelnici. Po jeho boku se k přijetí křtu chystá také efeský místodržící. Západní výklenek V levém poli je vyobrazena scéna exorcismu, která se odehrává během Janova věznění v Římě. Světec vede na řetězu drápatého ďábla s netopýřími křídly, jenž posedl ženu připoutanou k patce sloupu. V pravém poli se nacházejí výjevy Zvěstování a Nanebevzetí Panny Marie. Severní výklenek V levém poli svatý Jan po svém vítězství nad modloslužebníky v Efesu světí nové biskupy. Vpravo Jan po naplnění svého poslání ulehá do vlastního hrobu, zatímco andělé se připravují přijmout jej na nebesích. Mezilodní pasy transeptu Pas severní apsidy: Scény ze života svatého Jakuba Staršího podle Zlaté legendy (Legenda aurea). Vítězný oblouk (presbytáře): Podobenství o deseti pannách, pěti moudrých a pěti pošetilých, zaznamenané v Evangeliu podle Matouše, kapitola 25, verše 1–13. Pas jižní apsidy: Legenda o svaté Kateřině podle Zlaté legendy. Vybavení kostela V interiéru kostela se nachází soubor relikviářů, které dokládají někdejší bohatství města. Jde o dva deskové relikviáře (v podobě plaket či reliéfů) zasvěcené svatému Makariovi a svatému Eutropiovi, zdobené bohatým rostlinným dekorem na zlatém podkladu. Dále jsou zde čtyři monstrancové relikviáře (na nožce) zasvěcené svatému Vincenci z Pauly, svatému Františku Borgiovi, svaté Růženě z Viterba a svatému Vincenci Levitskému. Sochy Kostel rovněž uchovává řadu soch, mezi nimiž vyniká svatý Antonín Paduánský, pozlacený dřevěný Kristus Vítězný (v typu Christus Regnat) z 18. století a malovaná a zlacená dubová Madona s dítětem z 15. století. Madona s dítětem: Tato socha je dokladem pozdně gotického umění 15. století a představuje ukázku přechodu od středověku k renesanci. Patrný je jistý hieratismus (strnulost) ve výrazu tváří, méně obratné zpracování rukou a zjevná disproporce mezi nohama a trupem Panny Marie. Naopak klenutí matčina břicha a neklidný pohyb nohou dítěte již ohlašují nový umělecký sloh. Dílo lze připsat škole z oblasti dolního Quercy s centrem v Moissacu. Tradice praví, že socha byla nalezena, jak pluje po Garonně poté, co město vyplenili hugenoti. Dnes je patronkou říčních lodníků. Podle nejpravděpodobnější hypotézy jde o Pannu Marii Andělskou (Notre-Dame des Anges) z františkánského kláštera, který stál vně hradeb. Socha byla 5. září 1984 zapsána na seznam movitých kulturních památek. Kristus Vítězný: Socha pochází z 18. století. Vítězný Kristus (Kristus Král) je vyobrazen podle tradiční ikonografie: stojí, pravicí žehná a v levé ruce třímá říšské jablko. Vitráže V roce 1825 zahájila farní rada obnovu kostela s cílem navrátit objektu jeho původní středověkou podobu. Osazení nových vitráží v roce 1870, spolu s vybudováním kruchty v lodi, představovalo závěrečnou fázi tohoto úsilí. Vitráže z dílny mistra sklenáře Josepha Villieta jsou typickou ukázkou vitrážového umění 19. století; jejich tvarosloví sice vychází z gotiky, technické provedení však již využívá širokou paletu barev typickou pro tehdejší dobu. Vitráž se Zvěstováním: Tato vitráž v severní apsidě je zasazena do okna s gotickou kružbou, které vzniklo současně se zvonicí. Architektura okna určuje tradiční rozvržení biblického výjevu: archanděl Gabriel je zachycen vlevo, Panna Maria vpravo a nad nimi trůní Bůh Otec. Scéna tematicky navazuje na románské Zvěstování na hlavici ve východní apsidě, je však pojednána v novogotickém duchu. Obrazy Město Saint-Macaire bylo po dlouhou dobu sídlem bohaté kupecké honorace, jejíž prosperita se promítla i do štědrého mecenášství zdejší farnosti. Kostel Saint-Sauveur tak uchovává četná umělecká díla: Svatý Makarius svěřuje město pod ochranu Panny Marie: V chrámu se nacházejí dvě plátna z podobného období, která zpracovávají totožný námět. Jejich přítomnost na jednom místě umožňuje přímé srovnání dvou odlišných stylových pojetí téhož tématu. První obraz z roku 1701 (restaurovaný v roce 2006) vykazuje na rozdíl od druhého díla ze sklonku 17. století výrazný barokní charakter. Mladší plátno je přesto svou kompozicí a ikonografií silně inspirováno svým starším protějškem (pandánem). Světec, Panna Maria i město jsou zachyceni podle stejného schématu, které poskytuje cenné informace o dobové podobě sídla. Příslušnost k baroku potvrzuje celková dynamika díla, proliferace putti (množství andílků) i neklidné barevné plochy. Kompozice však zůstává na svou dobu dosti archaická, což se projevuje v řešení perspektivy a hloubky krajiny či v pojednání tváře Panny Marie trůnící na nebesích. Z ikonografického hlediska drží opat Makarius berlu otočenou dovnitř a v rukou svírá model města, jehož podoba však neodpovídá tehdejší realitě. Totéž platí pro krajinu s dramatickým reliéfem, v níž je patrný vliv severské malířské školy. Námět obrazu upřesňuje latinský nápis v kartuši v levém horním rohu plátna: 1701 SUB TUUM PRAESIDIUM CONFUGIMUS SANCTA DEI GENITRIX // BEATA VIRGO MARIA PROTECTRIX... (Pod tvou ochranu se utíkáme, svatá Boží Rodičko // Blažená Panno Maria, ochránkyně...). Ježíš u Marty a Marie: Tato biblická epizoda, zachycená evangelistou Lukášem, je námětem plátna v kostele Saint-Sauveur (momentálně zařazeného do plánu restaurování). Výjev vypráví o Ježíšově návštěvě u sester Marty a Marie a jejich bratra Lazara. Zatímco Marie sedí u Kristových nohou a naslouchá mu, Marta se plně věnuje přípravě pohoštění. Na její stížnost, že jí sestra nepomáhá, Ježíš odpovídá: „Marto, Marto, děláš si starosti a trápíš se pro mnoho věcí. Jen jedno je však potřeba. Marie si vybrala ten dobrý úděl, který jí nebude odňat.“ Zdejší vyobrazení se však odchyluje od tradiční ikonografie. V pozadí malby je totiž zachycen nemocniční sál s pacienty ležícími po dvou na jednom lůžku. Tato kompozice pravděpodobně odkazuje na Kristovu večeři u Šimona Malomocného (šest dní před pašijemi), během níž Marta obsluhovala a Marie omývala Ježíšovy nohy. Existují rovněž hypotézy o souvislosti tohoto atypického zobrazení s existencí leprosária (špitálu pro malomocné) v sousední farnosti Pian-sur-Garonne. Svatý Martin u císaře: Námět tohoto plátna ze 17. nebo 18. století čerpá z události 4. století. Světec, biskup z Tours a proslulý divotvůrce, žádal o audienci u císaře Valentiniana I. v jeho paláci v Trevíru. Císař mu však nechal otevřít brány až poté, co Martin po sedm dní konal pokání. Když světec vstoupil do audienční síně, panovník před ním odmítl povstat. V tu chvíli jeho trůn zázračně vzplál a donutil jej vyskočit. Valentinianus, ohromen mocí Božího muže, následně vyhověl všem jeho prosbám. Obraz zachycuje právě moment hořícího trůnu – zázračnou scénu, v níž se snoubí didaktické poučení s komickým nádechem. Mobiliář kostela Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Prieuré de Saint-Macaire na francouzské Wikipedii.