Bazilika Notre-Dame-de-la-fin-des-Terres

Bazilika Notre-Dame-de-la-fin-des-Terres (v gaskoňštině basilica Nòsta Dama de la Fin de las Tèrras) je katolická bazilika minor v obci Soulac-sur-Mer ve francouzském departementu Gironde, spadající pod arcidiecézi Bordeaux. Svůj název, který v překladu znamená „Panna Maria na konci světa“, získala díky blízkosti mysu Pointe de Grave na severním výběžku poloostrova Médoc. Spisovatel Pierre Boule ve svém průvodci upřesňuje, že množné číslo v názvu (doslova „na konci zemí“) odkazuje na historickou podobu severního Médocu. Až do konce 16. století byla tato oblast vlivem oceánu a ústí řeky Gironde rozdrobena na množství malých ostrovů. Od 20. července 1891 je bazilika zapsána na seznamu historických památek francouzského ministerstva kultury. V roce 1998 byla zapsána na seznam světového dědictví UNESCO jako součást souboru Poutní místa na cestě do Santiaga de Compostela ve Francii. Historie Pokřesťanštění Médocu Podle lidových tradic přinesli křesťanství na poloostrov Médoc svatá Veronika, její manžel Zacheus a jejich druh svatý Marciál z Limoges. Legendy, které se začaly šířit v polovině středověku, vyprávějí, že tito světci založili nedaleko dnešní baziliky první oratoř. V ní měla být uložena vzácná relikvie z Svaté země – kapka mléka Panny Marie. Archeologické nálezy však tyto pověsti zatím nepotvrdily. První věrohodné zmínky o náboženské instituci v Soulacu pocházejí až z počátku 11. století, kdy dvě listiny kláštera Sainte-Croix v Bordeaux zmiňují tamní benediktinský monastýr. V té době šlo o skromné sídlo; v roce 1166 zde žilo pouze jedenáct osob, z toho jen čtyři mniši. Přesto se o toto převorství vedly dlouhé spory mezi opatstvími Sainte-Croix a Saint-Sever, než nakonec zůstalo pod správou prvního jmenovaného. Význam pro poutnictví Rozmach Svatojakubské cesty přinesl opatství prosperitu. Stalo se důležitou zastávkou pro poutníky („jacquets“), kteří se chtěli vyhnout nebezpečné plavbě přes Biskajský záliv. Lodě ze severní Evropy zde vyloďovaly věřící, kteří pak pokračovali po souši cestou podél pobřeží, známou jako Soulacká trasa (voie de Soulac). Jiní poutníci volili cestu ze Saintes do opevněného městečka Talmont, odkud se pokoušeli překonat ústí řeky Gironde na lodích. Ačkoliv tuto trasu připomíná pamětní deska u kostela sv. Radegundy v Talmontu, někteří historici o významu či samotné existenci této konkrétní spojnice dodnes diskutují. Vysílení poutníci nacházeli v Médocu útočiště v hospicích. Hlavní útulek spravovali johanité v Grayannes (dnešní obec Grayan-et-l'Hôpital), další podobná zařízení se nacházela v Talais nebo ve Vensacu. Poutní kostel Současná svatyně byla vybudována pravděpodobně v druhé polovině 12. století. Již od počátku byla koncipována jako prostorný poutní chrám, jehož půdorys měl umožnit plynulý pohyb věřících kolem vystavených relikvií. Těch se v Soulacu nacházelo velké množství. Ačkoliv byl jejich původ nejasný (obchod s ostatky byl ve středověku velmi výnosný), nijak to neubíralo na zbožnosti poutníků. Mezi nejzajímavější dobové záznamy o relikviích patří: „Svíce, kterou přinesl anděl při narození Ježíše Krista,“ „Tři palmové listy, které byly hozeny před Ježíše při vjezdu do Jeruzaléma,“ „Osm pšeničných zrn, která byla zaseta a vzrostla během jediné hodiny, když Panna Maria prchala do Egypta.“ Zvláštní úctě se těšil relikviář se s ostatky svaté Veroniky, která údajně v Soulacu kolem roku 70 zemřela, a také zmíněné kapky mateřského mléka Panny Marie. Ostatně lidová etymologie odvozuje název města Soulac právě z latinského Solum lac (jediné mléko). Boj s pískem a vodou Již v době výstavby představovaly pro stavbu hrozbu neustále se pohybující písečné duny, hnané západními větry. Postupné zasypávání svatyně pískem doplňoval další vážný problém – stoupající hladina spodní vody, která kostel pravidelně zaplavovala. Prioritou se stala záchrana stavby, a proto byla v 14. století podlaha kostela zvýšena o přibližně 3,60 metru. V první polovině 16. století prošlo průčelí úpravami a byla k němu přistavěna podsaditá zvonice. Ani tyto zásahy však nedokázaly stavbu ochránit před přírodními živly. Již v roce 1532 je bazilika popisována jako „značně zchátralá“ s „částečně zřícenými klenbami“. Kvůli tehdejší politické situaci a blížícím se náboženským válkám mezi katolíky a hugenoty se následné opravy soustředily spíše na fortifikační prvky než na estetickou obnovu. Bazilika pod nánosem písku Ani návrat míru nepřinesl řešení stále palčivějšího problému s postupujícími dunami. Písek pravidelně zasypával celé části budovy, což vedlo k vážnému poškození konstrukce. V roce 1741 byl již boj s přírodními živly natolik nerovný, že se obyvatelé museli rozhodnout pro evakuaci. Původní vesnice byla ponechána napospas písku a o několik kilometrů východněji vznikla nová obec s názvem Jeune-Soulac (Mladý Soulac). Kolem skromného kostela z roku 1745 (dnes využívaného jako muzeum) vyrostlo několik domů. Opuštěná bazilika byla během několika desetiletí téměř kompletně pohřbena; nad písek vyčníval pouze vrchol zvonice, který sloužil námořníkům jako orientační bod (amer). V 19. století se ze starobylé svatyně stala romantická zřícenina, kterou bouře střídavě odkrývaly a opět zahalovaly pískem. Komise pro historické památky provedla inventarizaci v letech 1842 a 1846, ale zásadní zlom nastal až v roce 1858 z iniciativy bordeauxského arcibiskupa, kardinála Ferdinand-François-Auguste Donnet|Ferdinanda-Françoise-Augusta Donneta. Ten rozhodl o vykopání a celkové obnově baziliky. Práce započaly roku 1859 pod vedením architekta Charlese Duranda a již v následujícím roce se zde mohla sloužit první mše. Přestože byla stavba 20. července 1891 oficiálně prohlášena za historickou památku, rozsáhlé rekonstrukce a úpravy pokračovaly až do roku 1905. Architektura Bazilika byla založena v průběhu 12. století v románském slohu, v němž je patrný silný vliv stavebních škol z oblastí Saintonge a Poitou. Původně byla vybudována na půdorysu latinského kříže, avšak při restaurátorských pracích na konci 19. století byla odstraněna příčná loď (transept), takže stavba má dnes bazilikální uspořádání. Skládá se z hlavní lodi a dvou stejně vysokých bočních lodí, přičemž celek je rozdělen do pěti klenebních polí. Lomené klenby rytmicky oddělují pasy s mírně podkovovitým tvarem, které vynášejí polopilíře přiložené k nosným sloupům. Zatímco první tři klenební pole mají shodné uspořádání, mohutné pilíře ve čtvrtém poli a pozůstatky točitého schodiště prozrazují, že právě v těchto místech stávala původní zvonice (kterou v 16. století nahradila věž současná). Ikonografie středověkých umělců sice vykazuje shody s kostely v Saintonge a Poitou, ale svou dekorativností připomíná také opatství de Saint-Sever. Hlavice sloupů v lodi jsou zdobeny převážně rostlinnými nebo geometrickými motivy (listy akantu, voluty), zatímco hlavice v chóru jsou figurální a ztvárňují významná biblická témata, jako je Obětování Izáka nebo Daniel v jámě lvové. Samotný chór tvoří apsida zaklenutá konchou, které předchází rovné pole klenby. V závěru chóru se nacházejí široká půlkruhová okna s moderními vitrážemi z roku 1954, které jsou dílem mistra skláře Francise Chigota. Exteriér apsidy byl původně horizontálně rozdělen římsami do tří úrovní, avšak při rekonstrukci se podařilo odkrýt pouze ty horní. Nad okny se nachází arkáda, která je netypická použitím pilastrů s římsovou hlavicí (impostou) namísto běžně užívaných sloupků. Boční lodě jsou zakončeny menšími apsidami (absidiolami). Dva oblouky, které je původně spojovaly s chórem, mají jednu zvláštnost: jsou z poloviny zasypány zemí. Celá stavba totiž nebyla v zájmu zachování statiky odhalena až k původním základům. Vybavení a relikvie V interiéru baziliky vyniká monumentální kamenná kazatelna a několik obrazů. Mezi uctívané sochy patří polychromovaná dřevěná madona z 19. století a socha svatého Jakuba Většího, kterou darovali poutníci. V chrámu je rovněž uložena schrána s ostatky svaté Veroniky, jejího manžela Zachea a svatého Forta (biskupa z Bordeaux). K vidění je zde také oltář a socha svaté Veroniky, u nichž se v minulosti skládaly přísahy během soudních řízení jako důkaz dobré víry a pravdomluvnosti. Galerie Literatura Pierre Boule, La Basilique Notre Dame de la Fin des Terres, revisitée, MensCor, 18 octobre 2024, 152 p. (ISBN 979-10-415-5529-1). Marie-Pasquine Picot-Subes, « L'église Notre-Dame-de-la-fin-des-Terres à Soulac-sur-Mer », dans Congrès archéologique de France, 145e session, Bordelais et Bazadais, 1987, Paris, Société française d'archéologie, 1990, p. 255-270. « Notre-Dame-de-la-fin-des-Terres », réédition de l'ouvrage du Dom. Bernard Maréchaux, Bénédictin Olivétainde publié en 1893, LBP Éditions 2006. « Notre-Dame-de-la-fin-des-Terres », Le festin hors-série. La Gironde en 101 monuments,‎ novembre 2009, p. 28 (ISSN 1143-676X). Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Basilique Notre-Dame-de-la-fin-des-Terres na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Bazilika Notre-Dame-de-la-fin-des-Terres na Wikimedia Commons