Castell de Campanha (Dordonya)

El Castell de Campanha és un castell del municipi de Campanha, al departament occità de Dordonya (estat francés). Està protegit com a Monument històric. Presentació El castell es troba a la regió del Perigord Negre, a l'extrem nord del poble de Campanha, on es creuen les carreteres departamentals 35 i 706. L'església de Sant Joan Baptista, del segle xii, es troba a 100 m del seu emplaçament. A la Vall del Vesera, al peu del penya-segat de Campanha que el domina uns 150 m, el castell està parcialment envoltat per un fossat i situat al mig d'un parc públic. Història Des dels orígens fins a la destrucció del primer castell El castell és documentat des del segle xii. És una possessió dels arquebisbes de Bordeus. Al segle xiv, el senyoriu estava dividit entre quatre consenyors: Hélie Folquier, i els germans Eblon, Augier i Élie de Campanha. Eblon de Campanha va lluitar al costat del senyor de Limuèlh, Bernard de Bouville, sota la bandera del rei de França. Fou lloctinent de Jean d'Arrablay, senescal del Perigord i de Carcí el 1303-1304. Va retre homenatge a l'arquebisbe de Bordeus el 1307. Va intervenir per a dur les cartes de Felip IV, datades el 5 de juliol del 1310, prohibint al senescal interferir en els drets administratius i consulars dels habitants de Perigús. Juntament amb Hélie Rudel, senyor de Brageirac i Montinhac, va servir com a testimoni en els assentaments de la família Bainac (1314-1321). Fou mediador en el conflicte entre Hélie Folquier i Élie de Campanha, companys de família de Campanha, sobre el molí del castell de Folquier. El tribunal del senescal de Perigord el va escollir per a escriure un informe sobre el conflicte entre les monges benedictines d'Aubuga i els arrendataris del Mas de la Colhe, a Taiac. El seu fill Bernard no el va sobreviure. El 1317, Élie de Campagne va donar tots els seus béns situats a la parròquia de Campanha al seu parent, Arnal Segui o Seguin. El 1321, Arnal Segui emancipà el seu fill, Arnald Guillaume, conegut com a Campanhela, i li donà les seues propietats situades a les parròquies de Sent Circ, Taiac, Aubuga i Campanha. Arnald Guillaume va retre homenatge a l'arquebisbe de Bordeus per les seues propietats a Campanha després de la mort de son pare el 1365. Pierre de Galard (mort cap al 1336), senyor de Limuèlh, optà per confiar la jurisdicció de Miramont i Relhac a Augier de Campanha el 1335. Només va tenir un fill, Gilibert. El 1366, Gilibert es casà amb Jeanne Ebrard (o Hébrard), filla de Raymond Ebrard, que recentment s'havia convertit en codirector de Campanha, i Oxane d'Excideuil, senyora de Campanha. Gilibert va morir poc després. En el seu testament, Gilibert havia llegat les seues propietats a Ebrard de Camblazac, el seu cunyat, però Raymond Ebrard, la seua esposa Oxane d'Excideuil i Jeanne Ebrard van exigir-li una compensació econòmica. Incapaç de pagar, Ebrard de Camblazac arribà a un acord amb Raymond Ebrard, i li donà una part del castell, la jurisdicció i els drets de justícia sobre Campanha. Ebrard de Camblazac i Raymond Ebrard semblen ser els únics senyors de Campanha. Raymond Ebrard va rendir el castell al rei de França. En fou encarregat de la defensa. Va participar en la reconquesta de la regió als anglesos com a lloctinent de Nicolas de Beaufort, senyor de Limuèlh, després del seu matrimoni cap al 1362 amb Marguerite de Galard (c. 1345–1370), filla de Jean de Galard, senyor de Limuèlh (1336–1387), neta de Pierre de Galard. Els anglesos llavors ocupaven la major part de la diòcesi de Sarlat, en concret Bigaròca. El 8 de juny del 1312, Raymond Ebrard concedeix una treva a Hélie d'Estissac, capità anglés de Bigaròca, amb la condició que retorne Bigaròca i Milhac a l'arquebisbe de Bordeus. Raymond Ebrard va morir el 1375. Jeanne Ebrard va heretar les propietats de Campanha. Havent de lluitar contra bandes de mercenaris, Jeanne Ebrard s'alià amb Pons, senyor de Beynac i Commarque. El 9 de maig del 1380 Jeanne Ebrard li va donar la seua propietat a Campanha. Uns anys més tard, Ebrard de Camblazac es va passar al bàndol anglés i Carles VI confiscà el cosenyoriu pertanyent a Ebrard de Camblazac per traïció i lesa majestat el donà a Pons de Beynac el 25 de febrer del 1385. Ebrard de Camblazac estava al servei de Jean de Beaufort, senyor de Limuèlh, que era al campament anglés. Ebrard de Camblazac va retre homenatge al comte de Perigord, aliat amb els anglesos, el 1388. Jeanne Ebrard podria haver estat presonera de Jean de Beaufort, ja que va haver de cedir-li les seues propietats a Limuèlh el 1386. Entre el 1398 i el 1399, el rei va desposseir el comte de Perigord i va transferir el comtat a Lluís I d'Orleans el 1400. El 20 de març del 1398, Carles VI va demanar a Renaud VI de Pons, vescomte de Turena, que s'asseguràs que els castells del senyor de Limuèlh estiguessen custodiats sota l'autoritat del rei abans de l'expedició contra Archambaud VI, comte de Perigord. Tanmateix, el castell de Campanha ja havia estat rendit al partidari anglés Arnaudon o Amanieu de Mussidan (mort el 1401) per Jean de Beaufort al febrer del 1405. El 10 de febrer del 1405, Limuèlh i després Campanha foren reconquerides per 200 francesos. El mateix any, Jean de Beaufort va reconquerir Limuèlh i va obtenir de Ramon VIII de Turena la devolució de Campanha. Al juny del 1406, un cos de tropes franceses comandades pel senyor de Bordelha, després de la captura de Brantòsme, va assetjar Limuèlh. La ciutat es va rendir, seguida de Campanha, Moruscles, una castlania pertanyent a Amanieu de Mussidan, Mont-real i Mussidan. Entre els anys 1407 i 1432, unes bandes de saquejadors van atacar la regió. El 1408, Jean de Beaufort va ser portat a París, on expressà el seu penediment i va obtenir cartes de remissió de Carles VI. En tornar a Limuèlh, va trair França el 1409. El conestable d'Albret fou encarregat d'arrestar-lo. Va capturar Limuèlh i va fer detenir Jean de Beaufort, que fou dut a París, però va aconseguir escapar. Jean de Beaufort fou condemnat per traïció i desterrat del regne. Es refugià a Avinyó. El seu pare, Nicolas de Beaufort, va morir el 1415 després de desheretar-lo. Aquell mateix any, els anglesos guanyaren la batalla d'Azincourt. Jean de Beaufort tornà a Limuèlh, la terra que havia heretat de sa mare. El 1416 es va casar amb Marguerite de Montaut, filla de Raymond II de Montaut i germana de la segona esposa de son pare, Mathe. Fou assassinat pels habitants de Limuèlh el 1420. El seu mig germà, Pierre de Beaufort, va heretar la seua propietat però no va poder prendre'n possessió perquè els anglesos tenien Limuèlh i Campanha. El castell de Campanha fou incendiat pels anglesos el 1427. Una guarnició anglesa va ocupar el castell, que es considerava inexpugnable, i des d'allà va llançar atacs a la carretera entre Sarlat i Limuèlh. Jean de L'Aigle, o Jean de Blois, comte de Penthièvre, vescomte de Llemotges, va iniciar la reconquesta del Perigord Negre a l'octubre del 1430. Amb Richard de Gontaut de Badafòu, va assetjar el castell de Campanha l'agost del 1432. Els francesos el recuperaran a l'octubre del 1432 després de pagar una suma de diners als anglesos, i va ser enderrocat per ordre del rei Carles VII. El 26 d'octubre del 1433, Pons de Bainac, senescal de Perigord, va escriure als cònsols de Sarlat que havia expulsat els anglesos de Campanha i els va demanar que portassen municions a Taiac. De la reconstrucció del castell fins a la seua donació a l'estat Carles VII confiscà el castell, i fou parcialment destruït, i el donà a Baubelin de Beaufort, bastard de Limuèlh, tal com s'especificava en un decret del 1448. El 1438, Pierre, comte de Beaufort, vescomte de Turena, senyor de Limuèlh, Miramont i Clérans, al seu estimat i fidel amic, Arnaud de Camblazac, jove senyor, resident de Plasac, tots els drets i deures que li pertanyien sobre el Castell de Campanha a la diòcesi de Sarlat, amb tota la jurisdicció. Ja al 1435, Jean de Camblazac, cosenyor de Campanha, va retre homenatge a Pons de Bainac per la seua part del cosenyoriu de Campanha. Baubelin de Beaufort va cedir el castell poc després a Jean de Bonnac, de Montignac, i a Adhémar de la Borièn, de Sarlat, cunyats. El 2 de setembre del 1435, els de Bonald van comprar la meitat d'una acció de Campanha als de Camblazac. Van signar un acord de societat entre ells, el 2 de setembre del 1437. El mandat del senescal de Perigord data del 26 d'agost del 1448. Per complir la donació de Carles VII a Baubelin de Beaufort, que no s'havia executat, Baubelin va iniciar una investigació per a explotar la seua propietat. Arnaud de Camblazac i Jean de Bonald es van queixar dels atacs de Baubelin de Beaufort. Carles VII demana el 14 de novembre del 1450 al senescal de Llemosí rebre instruccions de defensar els drets d'Arnaud de Camblazac i Jean de Bonald i de perseguir Baubelin de Beaufort. Els companys de Campanha van reprendre el conreu de les seues terres. Al setembre del 1464, Arnald de Camblazac ven la meitat de tota la terra de Campanha a Carles I de Talleyrand, príncep de Chalais, senyor de Grignols, vescomte de Fronsac, amb "el castell tal com el posseïa, amb la torre trencada, que llavors no estava pas unida al castell esmentat; dos patis exteriors, els fossats del castell esmentat". A novembre del 1467, Brandelis de Caumont comprà aquestes propietats al príncep de Chalais i pocs dies després les hipotecà a Aymar de La Borie. La família La Borie era originària de Carcí, on posseïen el feu de La Borie a Sent Girman, el cognom del qual era Garnier. Poc després del seu matrimoni amb Jeanne de Bonald, filla de Jean de Bonald, cosenyor de Campanha, el 14 de gener del 1458, Adhémar de La Borie, un llicenciat en dret de la ciutat de Sarlat, es va establir a Campanha. És esmentat com a cosenyor de la finca en un document del 1463. Adhémar de la Borie va retre homenatge a Arthur de Montauban, arquebisbe de Bordeus, per la meitat de la terra i el senyoriu de Campanha. El 7 de juliol del 1474, Adhémar de la Borie va defensar les seues possessions contra les accions d'alguns veïns. Arran d'una demanda interposada per l'arquebisbe de Bordeus el 1474 davant el Tribunal del Senescal de Périgueux i Sarlat, l'arquebisbe i els seus vassalls foren desposseïts de Campanha. Adhémar de La Borie va morir el juliol del 1474. Per pagar aquestes adquisicions, devia una pensió a Charles de Caumont, que va presentar una demanda contra els tutors dels fills d'Adhémar de La Borie, inclòs Jean de Bonald, bisbe de Bazas. Mitjançant un acord, Charles de Caumont va concedir als fills d'Adhémar de La Borie tots els drets sobre Campanha. Des del 1467, les dues famílies aliades, Bonald i La Borie, han compartit la terra de Campanha. La reconstrucció del castell es va començar primer a la part oest de les ruïnes de l'antic fort, la torre Gilibert, s'hi feu un edifici principal flanquejat per dues torres, i les torres est i nord les alçà entre els anys 1480 i 1485 Bernard I de La Borie, segon fill d'Adhémar de La Borie, tinent general del ducat i senescal d'Aquitània. El més gran, Pierre de La Borie, era sacerdot i arxidiaca de Vasats, ajudant del seu oncle, Jean de Bonald, bisbe de Vasats. La situació del cosenyoriu és més complicada al s. XVII, i causa baralles entre les famílies que compartien la terra de Campanha. El senyoriu de Campanha fou dividit en dos per un acte del 20 d'abril del 1630. Philippe de La Barthe, senyor de Lasseguan, fou cosenyor de Campanha per la meitat del senyoriu després del seu matrimoni amb Julienne de Carbonneau. Pierre de La Borie, senyor de Bonneffons, fou cosenyor de Campanha per dos terços de l'altra meitat. Jean de Calvimont, senyor de Chabans, fou cosenyor de Campanha per una sisena part. Per a resoldre aquestes disputes, se'n feren escriptures de partició el 1617 i el 1624. La situació se simplificà després del matrimoni, el 30 de setembre del 1672, de Jean II de La Borie amb Antoinette de Calvimont de Chabans, que aporta com a dot una sisena part del cosenyoriu. El 29 de juny del 1756, David de La Borie i el seu fill Géraud compren la part de Philippe II de Labarta. Entre els 1770 i 1775, es van dur a terme importants reformes per a connectar els edificis, unint l'antiga residència La Borie al sud-oest amb la residència Labarta al nord. Raoul de La Borie (1821-1882) va fer la darrera gran renovació del castell. A partir del 1851, mentre son pare encara era viu, Raoul va administrar la finca. Alphonse Blaquière, un arquitecte de Bordeus, feu els dibuixos a l'aquarel·la per al projecte. Les obres començaren amb l'ala est del castell, i afegiren una planta i un gran pavelló al sud-est. Tots els edificis de Labarta al nord foren enderrocats. Es va construir un altre pavelló al nord, i l'ala d'aquell costat s'amplià amb un pòrtic a la planta baixa amb vista al pati. El Pavelló Nord s'alçà uns anys més tard amb una terrassa al terrat vorejada per un camí de ronda emmerletat. A finals del s. XIX o principis del XX es va construir una teulada alta de pissarra. Raoul de La Borie en substituí el jardí clàssic per un parc dels que estaven de moda en el Segon Imperi. L'edifici actual, construït als segles XV, XVII i XVIII, fou restaurat al XIX, i més tard del 2008 al 2014. L'estat rep el castell com a llegat, el 14 de febrer del 1970, del darrer marqués de Campanha, Gérald de La Borie. Des del 2007, és propietat del departament de Dordonya. La finca comprén un bosc de 337 hectàrees i un parc romàntic d'estil anglés de sis hectàrees, classificat com a "jardí remarcable" i guardonat amb l'etiqueta d'ecojardí. La finca, el parc, el bosc i el castell estan oberts al públic debades. Notes i referències Bibliografia La Borie, baron de La Batut, Roger Armand Marie de. Généalogie historique de la maison de La Borie, de Campagne, de La Batut, du Pourteil, de Prats et de Saint-Sulpice. Paris: H. Oudin libraire-éditeur, 1886. Labroue, Émile. Le livre de vie: les seigneurs et les capitaines du Périgord blanc au XIVe siècle. Bordeaux: G. Gounouilhou, 1891. Bouchereau, Jean «Campagne en Périgord. Aperçu historique des origines au XVe siècle». Bulletin de la Société historique et archéologique du Périgord, 98, 4, 1971, p. 274-300. Penaud, Guy. «Campagne». A: Dictionnaire des châteaux du Périgord. Bordeaux: Éditions Sud Ouest, 1986, p. 60. ISBN 978-2-87901-221-6.