Bazilika Saint-Michel (Bordeaux)

Bazilika Saint-Michel v Bordeaux je druhým největším katolickým chrámem v tomto jihofrancouzském městě. Tato stavba, budovaná od 14. do 16. století, představuje mistrovskou ukázku pozdní plaménkové gotiky a dala jméno i celé čtvrti, která ji obklopuje. Podobně jako katedrála svatého Ondřeje se i bazilika pyšní architektonickou vzácností: její zvonice stojí zcela samostatně mimo hlavní loď chrámu. Se svými 114 metry je nejvyšší věží v celé jižní Francii a čtvrtou nejvyšší v zemi – před ní jsou věže katedrál v Rouenu (151 m), Štrasburku (142 m) a Chartres (115 m). V základech věže se nachází krypta, která dlouhá léta sloužila jako kostnice. Později se stala ponurou atrakcí, kde byly vystavovány „mumie“ nalezené v 19. století během úprav náměstí Place Meynard, původního farního hřbitova. Od roku 1846 je bazilika zapsána na seznamu historických památek francouzského ministerstva kultury. V roce 1903 získala status baziliky minor. Od roku 1998 je zapsána na seznamu světového dědictví UNESCO jako součást francouzských úseků Svatojakubské cesty. Historie Současná bazilika stojí na místě staršího farního kostela, který se původně nacházel „za hradbami“, tedy vně tehdejšího městského opevnění. K rozvoji celé čtvrti došlo ve 14. století po vybudování třetího prstence hradeb, který do města zahrnul i tuto starobylou svatyni. Oblast se tehdy stala domovem řemeslníků – zejména tesařů a bednářů. Stavba nového kostela začala kolem roku 1330, ale v následujícím století ji výrazně zbrzdily pohromy v podobě stoleté války, morové rány (1348) a ničivých záplav. Halový kostel tak začal růst až kolem roku 1430. V té době vrcholila pozdní plaménková gotika, a tak se farní rada rozhodla zvýšit hlavní loď a přebudovat kostel na baziliku. Významným mecenášem se stal král Ludvík XI., který roku 1462 věnoval kostelu štědré dary, neboť celé království svěřil pod ochranu archanděla Michaela. Krátce poté převzal vedení stavby Jean Lebas se svými syny. Právě oni v letech 1472–1492 vztyčili samostatnou zvonici, která vyrostla na místě bývalé kostnice asi patnáct metrů před průčelím. Výška věže však budila u místních obavy – kvůli silným větrům a nepřízni počasí byla konstrukce opakovaně poškozována. V roce 1466 zde byla ustavena kanovnická kapitula, a přestože práce pokračovaly až do 16. století, kostel se stal klíčovou zastávkou na Svatojakubské cestě, což dodnes připomíná kaple svatého Jakuba. Osud stavby poznamenalo zemětřesení v srpnu 1759 a opakované údery blesku. Jelikož věž neměla bleskosvod, smetl její špici v září 1768 uragán a její výška klesla na „pouhých“ 99 metrů. Projekt obnovy z roku 1755 zůstal jen na papíře. V lednu 1769 se farnost obrátila na králova architekta Jacquese Hardouin-Mansarta de Sagonne, vnuka slavného Mansarta, který v Bordeaux doufal v zakázku na novou radnici. Ani jeho ambiciózní návrh však neuspěl – farnosti se nepodařilo vybrat potřebných 50 000 liber ani skrze veřejnou sbírku. Mansartův projekt byl definitivně zamítnut v roce 1811 ve prospěch návrhu Louise Comba. Na dostavbu špice si však bazilika musela počkat až do roku 1860, kdy se jí ujal Paul Abadie (autor pařížské baziliky Sacré-Cœur), který věž dokončil v čistě gotickém stylu v roce 1869. Do té doby působila věž jako useknutá a počátkem 19. století sloužila pro potřeby Chappeova optického telegrafu. Victor Hugo ji při své návštěvě v roce 1843 popsal slovy: „Věž, ač stále korunovaná osmibokým blokem se štíty, je v horní části hrubá a neúplná. Člověk má pocit, že je sťatá a mrtvá. Vítr a světlo procházejí jejími prázdnými lomenými oblouky bez oken jako skrze obří kosti. Už to není zvonice, je to její kostra.“ V roce 1791 bylo nařízeno zrušení farního hřbitova (dnešní náměstí Place Meynard). Ostatky byly uloženy v kryptě pod zvonicí a zasypány hlínou. Právě při těchto pracích byly objeveny desítky mumifikovaných těl, známé jako „mumie od svatého Michala“. Ty zůstaly v kryptě jako turistické lákadlo až do roku 1979, kdy byly definitivně pohřbeny na hřbitově Chartreuse. Moderní historie přinesla bazilice několik milníků: zápis mezi historické památky (1846), získání titulu baziliky minor od papeže Lva XIII. (1903) a bohužel i bombardování v roce 1940, které zničilo část vitráží. Ty po válce nahradila modernistická díla Maxe Ingranda a Jeana-Henriho Couturata. V roce 1998 pak UNESCO stvrdilo význam baziliky jejím zápisem na seznam světového dědictví v rámci Svatojakubské cesty. Architektura S délkou 75 metrů (od chóru ke vstupu) a šířkou 38 metrů v transeptu se bazilika řadí k největším církevním stavbám v Bordeaux. Chrám je postaven na půdorysu latinského kříže a jeho trojlodní dispozice je mistrovskou ukázkou plaménkové gotiky. Hlavní loď, tyčící se do výšky 23 metrů, je rozdělena do čtyř polí a stejně jako boční lodi je zaklenuta křížovou žebrovou klenbou. Výrazná příčná loď (transept) symbolicky odděluje hlavní loď od třípolového chóru, který architektonicky navazuje na zbytek stavby. Celý prostor uzavírají tři polygonální apsidy. K bočním lodím přiléhá celkem 17 soukromých kaplí, z nichž každá byla zasvěcena konkrétnímu bratrstvu nebo řemeslnému cechu. Mnohé z nich ukrývají vzácná umělecká díla: Kaple svatého Jakuba: Postavena v letech 1470–1475. Dominuje jí dřevěný barokní retábl ze 17. století s ústředním obrazem „Apoteóza svatého Jakuba“ (1632). Kaple sloužila poutníkům na cestě do Compostely a nachází se zde i náhrobek jednoho z nich. Ferronova kaple: Zdobí ji cenné sousoší „Snímání z kříže“ z roku 1493. Kaple svaté Kateřiny: Je zasvěcena patronce lodníků a námořníků. V interiéru baziliky stojí za pozornost také Pieta z konce 15. století nebo plastika svaté Uršuly, která pod svým pláštěm ochraňuje družinu mučednic. V hlavní lodi poutá pozornost barokní kazatelna z 18. století – kombinace mahagonového dřeva a mramorových panelů je korunována sochou patrona chrámu, archanděla Michaela. Četné očíslované nebo ryté náhrobní desky v podlaze připomínají dávný zvyk pohřbívání zámožných měšťanů přímo uvnitř kostela. Tato praxe byla postupně opuštěna během 18. století z hygienických důvodů. Vitráže Interiér baziliky prosvětlují rozměrná okna s bohatými plaménkovými kružbami. Jejich skleněná výplň pochází převážně ze 16., 19. a 20. století. K nejcennějším historickým kusům patří „Ježíšův rodokmen“, v němž dominují syté odstíny červené, žluté a modré. Současné vitráže v chóru jsou dílem umělce Maxe Ingranda – nahradily původní výplně z 19. století, které byly zničeny během bombardování za druhé světové války. Varhany Varhanní skříň v barokním stylu Ludvíka XV. byla vytvořena v letech 1762–1765 umělci Cessym a Audebertem. Samotný nástroj, dílo varhanáře Micota, prošel několika renovacemi, z nichž nejvýznamnější byla přestavba Josephem Merklinem v roce 1865. Varhany disponují 41 rejstříky, třemi manuály a pedálem. V roce 2008 byl nástroj kompletně rozebrán kvůli generální opravě. Té se ujal tým odborníků (Bernard Hurvy, Olivier a Stéphane Robertovi a Michel Jurine) a svou práci dokončil v roce 2011. Slavnostní znovuuvedení do provozu proběhlo 16. září 2011, kdy varhaník Thierry Escaich za doprovodu Národního orchestru Bordeaux Aquitaine přednesl díla Francise Poulenca a vlastní skladby. Varhanní skříň je památkově chráněna již od roku 1846, zatímco nástrojová část získala tento status v roce 1987. Současným titulárním varhaníkem je Paul Darrouy. Věž (La Flèche Saint-Michel) Zvonice tvoří samostatně stojící věž oddělenou od hlavní budovy chrámu. Stojí na osmibokém půdorysu s masivní základnou protnutou šesti oblouky o výšce 46 metrů, nad nimiž se tyčí tři patra s prolamovanými okny. Tuto základnu zakončuje kruhový buben s opěráky a fiálami, na němž spočívá štíhlá jehlancová špice. Tu v letech 1861–1869 vybudoval Paul Abadie. S celkovou výškou 114,6 metru je věž sv. Michala nejvyšší zvonicí v jižní Francii. Věž je vybavena zvonohrou s 22 zvony, což je jen o jeden méně, než vyžaduje světová federace carillonu. Po rozsáhlé opravě je zvonohra od září 1999 opět plně funkční. Od listopadu 2020 prochází věž rozsáhlou pětiletou rekonstrukcí. Podle aktuálních informací je již hotova oprava vrcholové části a v současné době (únor 2026) probíhá demontáž obřího, 700tunového lešení. Oficiální stránky města Bordeaux a turistické portály uvádějí, že znovuotevření pro veřejnost je plánováno na květen 2026. Galerie Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Basilique Saint-Michel de Bordeaux na francouzské Wikipedii. Literatura abbé Jacques Baurein, Variétés bordelaises ou Essai historique et critique sur la topographie ancienne et moderne du diocèse de Bordeaux, sv. IV, Bordeaux, 1785, s. 147-184 : Dissertation sur le clocher de Saint-Michel de Bordeaux. P.-J. Marchandon, Histoire du clocher de Saint-Michel et de son caveau, Bordeaux, 1842. L. de Lamothe, Recherches sur les bénéfices et sur l'église Saint-Michel de Bordeaux, Bordeaux, 1845. Chanoine P. Destouesse, La basilique Saint-Michel de Bordeaux, Bordeaux, s. 5. Paul Abadie, Paroisse Saint-Michel de Bordeaux - Restauration de la Tour isolée, Bordeaux, typ. Gounouilhou, 1857, s p. Ch. Marionneau, Description des œuvres d'art qui décorent les édifices publics de la ville de Bordeaux, Bordeaux-Paris, 1861-1865, s. 249-346. J. Nolibois, Notice sur le clocher de Saint-Michel de Bordeaux. Sa construction primitive de 1472 à 1492 ; sa restauration de 1860 à 1869, Bordeaux, 1869. Abbé Corbin, Saint-Michel de Bordeaux - Étude historique et archéologique, Bordeaux, 1877. Castelnau d'Essenault, Marquis de, De quelques nouveaux problèmes d'archéologie au sujet de l'église Saint-Michel à Bordeaux, Bordeaux, Impr. G. Gounouilhou, 1904, 23 s. Jean-Auguste Brutails, Saint-Michel de Bordeaux, Bordeaux, 1916. Gabriel Loirette, Bordeaux - Église Saint-Michel, in: Congrès archéologique de France - 102e session, Bordeaux et Bayonne, 1939, Paris, Société française d'archéologie, 1941, s. 110-131. Philippe Cachau, Jacques Hardouin-Mansart de Sagonne, dernier des Mansart (1711–1778), sv. II (Thèse d'histoire de l'art soutenue à Paris-I), 2004, s. 1295-1301. Jacques Gardelles, Aquitaine gothique, Paris, Picard, 1992, 285 s. (ISBN 2-7084-0421-0), s. 160-166. Collectif, L'esprit des bâtisseurs des églises de Bordeaux témoins de la foi, Le Bouscat, Les Amis d'Ars et Fides Bordeaux, 2011, 112 s. (ISBN 9782953903201). Jean-Paul Vigneaud, Les albâtres de Saint-Michel : Histoire d'un vol presque parfait, l'extraordinaire aventure racontée par ceux qui l'ont vécue, 1984–2019, Les Dossiers d'Aquitaine, coll. « Témoignages vivants », 2019, 79 s. (ISBN 978-2-84622-326-3). Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Bazilika Saint-Michel de Bordeaux na Wikimedia Commons Oficiální stránky