Konkatedrála Saint-Sacerdos

Katedrála svatého Sacerdota v Sarlatu (francouzsky Cathédrale Saint-Sacerdos de Sarlat) je římskokatolická konkatedrála v jihofrancouzském městě Sarlat-la-Canéda v departementu Dordogne. Katedrála je součástí diecéze Périgueux a Sarlat a je její konkatedrálou. V roce 1840 byla katedrála zapsána na seznam historických památek francouzského ministerstva kultury. Katedrála je zasvěcena svatému Sacerdotovi z Limoges. Svatý Sacerdos Svatý Sacerdos, patron Sarlatu, se narodil v nedaleké obci Calviac. Své vzdělání získal v biskupské škole v Cahors, poté se stal mnichem a později opatem. Přestože byl zvolen biskupem v Limoges, v tomto úřadu působil jen krátce a roku 720 zemřel. Jeho tělo bylo původně pohřbeno v opatství v Calviacu, ale o dvě století později byly jeho ostatky slavnostně přeneseny do Sarlatu, avšak během náboženských válek se nenávratně ztratily. Historie Opatství v Sarlatu Původ zdejšího opatství je zahalen legendami. Historik Jean Maubourguet uvádí, že jej v první polovině 9. století založil Pipin I. Akvitánský, akvitánský král v letech 817–838. Opatství vzniklo v podobné době jako kláštery v Paunatu a Terrassonu. Sarlatské opatství patřilo k šesti nejvýznamnějším v regionu Périgord. Jako jediné nebylo vyplněno Vikingy, neboť leželo stranou od řeky Dordogne a jejích přítoků. Podle listiny z roku 886 nechal císař Karel Tlustý opravit klášterní kostel zasvěcený Spasiteli světa (Saint-Sauveur) a vzal jej pod svou ochranu. V klášterním archivu se dochovala také listina hraběte Bernarda z Périgordu, kterou svěřuje opatství sv. Spasitele v Sarlatu do rukou Oda, opata v Cluny, a jeho spoluopata Adacia, aby v něm obnovili řeholní kázeň. Listina zmiňuje vládu panovníka jménem Ludovico, což odpovídá Ludvíku IV. Zámořskému, který byl povolán z exilu v Anglii, aby se v červenci 936 ujal vlády v Západofranské říši. Vzhledem k tomu, že Odo z Cluny zemřel v roce 942, lze sepsání listiny datovat do let 937–942. Spoluopat Adacius, který stál v čele klášterů v Sarlatu, Tulle a Saint-Sour de Genouilliac, žil ještě v roce 947. Navzdory těmto detailům je listina považována za falzum, protože sarlatské opatství ve skutečnosti nikdy na Cluny závislé nebylo. První dva věrohodně doložené akty tak pocházejí až z let 954 a 1094. Papež Lev VII. udělil opatství privilegium, které zakazovalo komukoliv převzít klášter bez legitimní volby mnichy. Relikvie a kult Přesné datum přenesení ostatků svatého Sacerdota do Sarlatu není známo. Podle některých teorií k němu došlo v důsledku vikingských útoků po roce 848, podle jiných až kolem roku 962. Právě v této době se zasvěcení kostela rozšířilo ze Spasitele i na svatého Sacerdota. Později byly do kláštera přeneseny i ostatky svatého Pardulfa, což dokládá existenci rostoucí osady v okolí kláštera, která vyžadovala vlastní kostel. V roce 1122 kult svatého Sacerdota definitivně převážil nad původním zasvěcením Spasiteli. Předpokládá se, že důraz na místního světce měl klášteru zajistit nezávislost na vlivném opatství Saint-Martial de Limoges. Roku 1147 navštívil Sarlat Bernard z Clairvaux, který zde údajně vykonal „zázrak s chleby“. Opatství si svou nezávislost udrželo a v roce 1153 se podřídilo přímé ochraně Svatého stolce v Římě. Držbu klášterních majetků následně potvrdili papežové Evžen III. (roku 1153) a Alexandr III. (roku 1170). Mezi lety 1125 a 1160 došlo k přestavbě komplexu. Z tohoto románského období se dodnes dochovala zvonice s předsíní, kaple sv. Benedikta, průčelí kapitulní síně a lucerna mrtvých. Svého vrcholu dosáhlo opatství na konci 12. století. Sarlatská diecéze Diecéze sarlatská byla založena v roce 1317 spolu s dalšími diecézemi v oblasti Akvitánie. Jejich vznik byl důsledkem upevnění královské moci po vítězství francouzských vojsk nad armádami hraběte z Toulouse a potlačení katarského hnutí. Papež Jan XXII., který dříve působil jako arcikněz v Sarlatu a biskup ve Fréjus a Avignonu, jmenoval prvním sarlatským biskupem opata zdejšího benediktinského kláštera. Původní románský klášterní kostel se tak stal katedrálou. Nový biskup Raymond de Roquecorn následně přeměnil mnišskou komunitu v kapitulu tvořenou padesáti kanovníky. Část příjmů bývalého opatství posloužila k vytvoření biskupského stolce (tzv. biskupská menza). V roce 1561 došlo k sekularizaci kapituly. Náklady na tento proces byly velmi vysoké a spolu s epidemiemi a náboženskými válkami způsobily, že se katedrála až do poloviny 17. století nacházela ve velmi tíživé finanční situaci. K finanční stabilizaci kapituly došlo až v roce 1695, kdy ji tvořilo 18 kanovníků. Sarlatská diecéze byla zrušena na základě konkordátu z roku 1801 a její území bylo začleněno do diecéze Périgueux. Architektura Ačkoliv katedrála využívá některé románské části původního opatství, její celkový styl je gotický. Je ovlivněn severofrancouzskou gotikou, což se projevuje zejména přítomností dvou bočních lodí. Vývoj stavby Na místě původní karolinské stavby vznikl ve 12. století románský objekt. Z této doby se jako nejstarší část dnešní katedrály dochovala pouze zvonice. V interiéru lze nalézt i několik dalších dochovaných románských sochařských prvků. V roce 1504 zahájil biskup Armand de Gontaud-Biron rozsáhlou přestavbu. Návrhem nové katedrály pověřil stavitele Pierra Esclache, přičemž práce zpočátku vedl zednický mistr Blaise Bernard. Původní loď i chór byly v roce 1504 strženy, ale do roku 1519 se podařilo dokončit pouze nový chór. Kvůli nedostatku finančních prostředků v kapitule zůstal chór po dalších 150 let oddělen od zvonice prázdným prostorem, který vznikl demolicí románské lodi. Práce byly obnoveny až v roce 1682 a dokončeny o tři roky později. Během této etapy byla nově zaklenuta i klenba chóru. O dostavbu se zasloužil biskup François III. de Salignac de la Mothe-Fénelon (strýc a křestní patron slavného Fénelona). Gotické klenby katedrály tedy pocházejí kompletně až ze 17. století. Toto přetrvávání gotického slohu i v raném novověku nebylo ojedinělé; vyplývalo jak ze snahy o stylovou jednotu stavby, tak z důvěry církevních zadavatelů v osvědčené středověké konstrukční postupy. Fénelonův nástupce Pierre-François de Beauvau pokračoval v úpravách liturgického prostoru. Poté, co blesk zničil původní jehlanovitou špici zvonice, získala věž po roce 1721 svou současnou charakteristickou cibulovitou střechu. Celková obnova katedrály byla završena v polovině 18. století vybudováním nové fasády a instalací varhan. Varhany Varhany z roku 1752 jsou dílem Jeana-Françoise L'Épina. Jsou umístěny na empoře typu „vlaštovčí hnízdo“ na stěně nad hlavním portálem. L'Épinovi při stavbě pomáhal sarlatský učeň Guillaume Monturus, který se později sám stal uznávaným varhanářem. Nástroj je památkově chráněn ve dvou fázích: Instrumentální část varhan je zapsána na seznamu historických památek od roku 1952. Varhanní skříň (buffet) je samostatně chráněna od roku 1976. Galerie Literatura Albert Dujarric-Descombes, Communication sur un épisode de la construction de la cathédrale de Sarlat en 1519. L'expertise des architectes bordelais en 1532, dans Bulletin de la Société historique et archéologique du Périgord, 1899, s. 201-202. Géraud Lavergne, Travaux à la cathédrale de Sarlat au XVIe siècle, dans Bulletin de la Société historique et archéologique du Périgord, 1920, s. 155-161. François Deshoulières, Sarlat : cathédrale, dans Congrès archéologique de France. 90e session. Périgueux. 1927, Paris, Société française d'archéologie, 1928, s. 271-280. Jean Maubourguet, La sécularisation du chapitre cathédral de Sarlat (1561), in: Bulletin de la Société historique et archéologique du Périgord, 1931, sv. 58, s. 247-252. Jean Maubourguet, À propos de la cathédrale de Sarlat, dans Bulletin de la Société historique et archéologique du Périgord, 1932, s. 279-282. André Jouanel, Sarlat. Le clocher de la cathédrale, dans Bulletin de la Société historique et archéologique du Périgord, 1957, sv. 84, 3e livraison, s. 104-126. Jean Secret, Sarlat. Clocher de la cathédrale, dans Périgord roman, éditions Zodiaque (collection la nuit des temps no 27), La Pierre-qui-Vire, 1979, s. 29. Jacques Gardelles, Sarlat. Cathédrale Saint-Sacerdos, dans Aquitaine gothique, Picard éditeur, Paris, 1992, s. 107-109 ; (ISBN 978-2-7084-0421-2). Mireille Bénéjeam-Lère, Sarlat : la cathédrale Saint-Sacredos, dans Congrès archéologique de France. 156e session. Périgord. 1998, Paris, Société archéologique de France, 1999, s. 302-320. Christian Corvoisier, Cathédrale Saint-Sacerdos, dans Congrès archéologique de France. 156e session. Périgord. 1998, Paris, Société archéologique de France, 1999, s. 379-380. Karine Fernandez, Collectif, Sarlat : Le Guide-Visites, monuments, promenades, s. 64-67, Monum, éditions du patrimoine, Paris, 2006 (ISBN 2-85822-899-X). Mireille Benejeam, Les vestiges romans de l’ancienne abbaye de Sarlat (Dordogne), s. 221-246, Archéologie du Midi médiéval, année 2005, č. 23-24. Hippolyte Brugière, Le canton de Sarlat à la fin du XIXe siècle, Art et histoire en Périgord Noir, Hors-série č. 5, Sarlat-la-Canéda, 2012, s. 145-168, (ISBN 978-2-9520117-4-7). Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Cathédrale Saint-Sacerdos de Sarlat na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Katedrála Saint-Sacerdos de Sarlat na Wikimedia Commons