Castell d'Autafòrt

El Castell d'Autafòrt és un castell del municipi d'Autafòrt, al Perigord Negre, al departament de Dordonya, a la regió de Nova Aquitània. El castell, propietat històrica de la família, està catalogat com a Monument històric. Presentació Principals propietaris Del 1160 al 1398, el castell pertanyé a la família Born-Autafòrt (inclòs el trobador Bertran de Born). Després, del 1398 al 1887, fou propietat de la família Gontaut-Hautefort. Heràldica Pierre II de Gontaut-Badefols es casà amb Marguerite de Born el 1303 (filla de Géraud de Born-(la) Faye i N. de Gourdon). Tenien l'escut de Gontaut. Els seus fills van fer el mateix. El seu net Hélie de Gontaut, senyor d'Autafòrt (mort el 1420), es casà amb la seua cosina germana Mathe de Born, senyora d'Autafòrt, el 1383. Van esquarterar l'escut de Gontaut amb el d'Autafòrt. Els seus descendents més tard van substituir els seus noms i armes pels d'Autafòrt (escut també a l'estendard). Història El castell està situat en un esperó rocós amb vista a la ciutat i el poble d'Autafòrt. El construïren a finals del s. XVI fins a finals del XVII. Sobre els fonaments d'un antic castell fortificat, la seua arquitectura evoca clarament els castells de la Vall del Loira. És un dels pocs edificis clàssics de la Dordonya. El van construir a partir del s. XVI, sota la direcció dels arquitectes Nicolas Rambourg i més tard Jacques Maigret; el va construir una branca de la família Gontaut, els marquesos d'Autafòrt, que eren propers al rei i ocupaven càrrecs importants en la cort. La família Gontaut-Autafòrt era molt apreciada per la població per la seua generositat envers els pobres. El marqués Jacques-François d'Autafòrt feu construir un hospici al poble en forma de creu grega, en el mateix estil arquitectònic que el castell, amb una gran cúpula central. Durant la Revolució Francesa, el castell i la família foren defensats pels habitants d'Autafòrt. Quan una tropa de la Convenció Nacional d'Eissiduelh va planejar destruir-lo com a símbol del feudalisme de l'Antic Règim, els vilatans van fondre el seu coure per a fabricar armes i van salvar el castell de la destrucció. A començament del s. XX, el castell era en un estat lamentable: havia perdut els mobles, tota la fusteria i fins i tot els terres de parquet. Després de ser comprat el 1929 pel baró i la baronessa de Bastard, fou restaurat. La baronessa continuà l'obra sola després de la mort del baró el 1957 i només es va poder traslladar al castell al 1966, durant dos anys. El 30 d'agost del 1968 l'edifici central del castell fou destruït per un incendi. Només en restaren les parets exteriors, carbonitzades. Una onada de generositat estatal, i especialment la de la població autòctona, profundament lligada al castell, així com el suport de figures destacades, van impulsar la baronessa a emprendre'n la reconstrucció. Després fou restaurat per segona vegada per Madame de Bastard, que, fins a la seua mort, el 1999, va dedicar tota la vida a preservar el castell, utilitzant la seua fortuna personal i venent les seues obres d'art per a recaptar els fons necessaris per a la reconstrucció. Les façanes i les estructures de la teulada se'n van reconstruir, així com els sostres, les decoracions i les cambres, que es van recrear exactament com eren, basant-se en fotografies. Es recuperà la fusteria del Château de Kerlaudy, la residència abandonada del governador de les Illes Mascarenyes a Bro Leon. La baronessa de Bastard tornà al castell al 1977 i el va obrir al públic. El 1984, va establir la Fundació del Castell d'Autafòrt, a la qual va donar l'edifici i els seus terrenys, així com el mobiliari i tot el contingut. Hui, la part de dins que no està oberta al públic encara està restaurant-se. Els jardins d'estil francés, recreats pel baró i la baronessa de Bastard, s'estenen en terrasses al voltant del castell, disposades en parterres de boix florit. Estan catalogats com a Monument històric. Un jardí anglés cobreix unes hectàrees del turó a l'oest del castell. Cronologia Al segle ix, s'esmenta una fortalesa dels vescomtes de Llemotges, tot i que els vescomtes viuen al castell d'Eissiduelh. Vers el 1010, Guiu de Las Tors combat contra el senyor d'Autafòrt als camps d'Arnac. El 1026, Guiu de Las Tors construeix el castell de Pompador. El 1028, el bisbe de Llemotges dedica la capella d'Arnac, construïda per Guiu de Las Tors, a sant Marcial. El 1030, la fortalesa és propietat de Guiu de Las Tors «Cap Negre», després de véncer al senyor d'Autafòrt i d'una aliança entre les dues famílies. El 1046, mor Guiu de Las Tors. Sa filla única, Aloarz, es casa amb Aimard de Léron o de Laron, que hereta les terres de son sogre i pren el nom de Las Tors. El 1096, Golfier II de Las Tors, el darrer fill de Guy de Las Tors, dirigeix, juntament amb Raimond de Turena, la noblesa del Llemosí a la Primera Croada. El 1160, Agnès de Las Tors, darrera filla de Golfier II de Las Tors, es casa amb Constantin de Born, germà del trobador Bertran de Born. Els dos germans lluitaran pel castell. Per fer-ho, buscaran aliances i trobaran suport dins la família Plantagenet. Enric II el Jove, fill gran d'Enric II d'Anglaterra, estava ressentit amb son pare per haver transmés el ducat d'Aquitània al seu germà petit, Ricard Cor de Lleó. Constantin de Born s'alià amb Enric II i Ricard Cor de Lleó; Bertran de Born es va aliar amb el fill gran d'Enric II, Enric el Jove. Bertran de Born era un home apassionat i bel·ligerant. El 1182, Constantin de Born, primer ocupant del castell, n'és expulsat pel seu germà. El 1183, mort d'Enric el Jove, que acabava de saquejar l'abadia de Ròcamador, a Martèl. Ricard Cor de Lleó assetja el castell, el pren, en fa presoner Bertran de Born i el destrueix. Bertran de Born obté la llibertat i la restitució del castell per Enric II i plora la mort del seu fill Enric el Jove. Es reconeix com a vassall del rei d'Anglaterra. A partir del 1184, Bertran de Born reconstrueix el castell. Son germà Constantin, expulsat de l'herència, abandona el nom de Born pel de Las Tors. Saqueja el castell familiar de Born, a Salanhac, propietat del seu germà. El 1194, Bertran es retira a l'abadia de Dalon. Hi retroba el trobador Bernat de Ventadorn, el 1197. Vers 1215, mor Bertran de Born. Dante el ficarà a l'Infern de La Divina Comèdia. El 1355, el castell és envaït pels anglesos. El 1388, és propietat de Mata de Born-Autafòrt i del seu marit Hélie de Gontaut. Els seus fills Jean i Antoine († 1470) prenen el cognom d'Autafòrt. Jean I i Jean II, governador del Perigord i el Llemosí, i Edme, que pren partit per la Santa Lliga contra l'exèrcit del futur Enric IV durant les guerres de religió (morirà al setge de Pontoise el 1589), i Gilbert. El 1406, el castell torna a ser francés. El 31 d'agost de 1488, Gabrielle de Hautefort, filla d'Antoine d'Autafòrt i Marguerite d'Abzac, es casa amb Jean de Saint-Astier, senyor de Lieu-Dieu i majordom de Jeanne de Bretagne-Penthièvre. El 1588, durant les guerres de religió, el castell era una fortalesa catòlica. Es va construir una porta amb dues torres de guaita emmerletades, precedides d'un pont llevadís. Sembla que aquesta obra la va fer Nicolas Rambourg. Més o menys alhora, aquest arquitecte treballava en la porta del castell d'Excideuil. Cap al 1600, amb les guerres de religió acabades, François d'Autafòrt va decidir reconstruir el castell per modernitzar-lo. El 1614, Maria de Mèdici, regent del regne pel seu fill Lluís XIII, eleva la finca a marquesat per a François d'Autafòrt, fill de Gilbert. S'havia casat amb Louise des Cars, el pare de la qual era propietari del castell d'Excideuil. El 1633, als 75 anys, Nicolas Rambourg va ser cridat per Jacques-François d'Autafòrt per a renovar el castell. La torre sud-oest del castell es va conservar. El 1640, François d'Autafòrt, primer marqués, va morir. Havia servit sota cinc reis. El seu fill, Charles-François, va morir el 1616, i el seu net, Jacques-François d'Autafòrt, ja marqués, havent estat emancipat pel seu avi, el va succeir, i es van reprendre les obres del castell. La seua germana, Marie d'Autafòrt, fou amant del rei Lluís XIII. El 1649, l'arquitecte Nicolas Rambourg mor a Autafòrt. El 1651, es consagra la nova capella del castell. Les obres van cessar i el castell va caure en un període d'abandonament. El 1669, Jacques-François d'Autafòrt va reprendre les obres del castell sota la direcció de l'arquitecte parisenc Jacques Maigret. Jacques Maigret també va ser l'arquitecte de l'antic hospici. El 1670, es va construir la segona torre de l'ala est del castell, que reflectia l'existent. La capella es va traslladar a aquesta torre. El 1680, mor Jacques-François, segon marqués d'Autafòrt (1610-1680). Havia transformat el castell, havia construït l'hospici-hospital per als pobres, fundat una comunitat de sacerdots i establert monges a les terres de Montinhac. Generós amb el castell que llegaria i benefactor dels pobres i de l'Església, fou molt frugal amb els seus propis diners, cosa que injustament el va portar a ser titllat d'avar a la cort. Com que mai es va casar, el seu germà, Gilles d'Autafòrt (1612-1693), marit de Marthe d'Estourmel de Surville, va continuar la línia i es va convertir en el tercer marqués d'Autafòrt. Tots dos van tenir uns quinze fills, inclòs el 4t marqués François-Marie d'Autafòrt (1654-1727), marit de Marie-Françoise-Hélie, † 1726, marquesa de Pompadour, filla del marqués Jean-Hélie de Pompadour i de Marie, vescomtessa de Rochechouart-Pontville. El 1695, Jacques Maigret va acabar les reformes del castell i va encarregar la construcció de la gran escala, inspirada en la dels ambaixadors de Versalles. El 1727, Emmanuel Dieudonné d'Autafòrt es va convertir en el 5é marqués. Nebot de François Marie d'Autafòrt, era fill de Louis-Charles d'Autafòrt i Anne-Louise de Crevant d'Humières. El 1749, va ser nomenat ambaixador del rei Lluís XV a Viena, on va romandre durant quatre anys. La seua segona esposa, Françoise-Claire d'Harcourt, va morir allà el 1751, el mateix any que va ser nomenat Cavaller dels Ordes del Rei. El seu fill, Armand Charles Emmanuel, només tenia deu anys, i el seu germà, Abraham-Frédéric, en tenia tres. Emmanuel Dieudonné va morir a París el 1777. El 1792, el castell va ser protegit pels habitants d'Autafòrt, que es van resistir als sans-culottes d'Excideuil que volien destruir-lo. El castell va servir durant un temps com a presó. El 1793, Armand Charles Emmanuel, 6è marqués d'Autafòrt, va vendre el castell i les terres al seu germà petit, Abraham-Frédéric, comte d'Autafòrt. El castell va passar de la branca gran de la família a la branca jove, romanent en la seua possessió durant gairebé un segle, fins al 1890. El 1794, els nous propietaris, el comte Abraham-Frédéric i la seua esposa, Jeanne-Marie Bertrande d'Autafòrt de Vaudre, van ser arrestats a París i condemnats a mort, igual que el marqués, que també va ser arrestat. Gràcies a la intervenció de l'esposa del metge de la presó, el marqués va ser traslladat a la presó escocesa el dia abans de l'execució. L'endemà, tres membres de la família Autafòrt van ser cridats a la guillotina. La comtessa va tenir la presència d'ànim de salvar la vida del seu cunyat, dient: «Van cridar tres persones, però només érem dues. Em van comptar dues vegades, ja que el meu cognom de soltera també era d'Autafòrt». Això va ser acceptat. Els senyors de la mansió van ser guillotinats el 7 de juliol, mentre que el marqués va ser salvat. Va tenir descendents fins hui, però el castell ara pertanyia a un orfe: Amédée d'Autafòrt, de 18 anys. Es va exiliar durant un temps. El 1797, Amédée Louis Frédéric Emmanuel, comte d'Autafòrt, es va casar amb Julie-Alix de Choiseul Praslin. Ella va morir dos anys després després de donar a llum la seua única filla, Sigismonde Charlotte d'Autafòrt. Ell mateix va morir deu anys després, el 17 d'abril del 1809, als trenta-tres anys. A la seua arribada a França el 1816, la duquessa de Berry va tenir com a dama de companyia Adèle de Maillé La Tour Landry (1787-1850), comtessa d'Autafòrt, qui, després del seu arrest a Nantes el 7 de novembre del 1832, va compartir el seu captiveri a la ciutadella de Blaia, i se n'anà el 1833 després de la seua expulsió a Palerm. El 1818, Sigismonde-Charlotte-Louise d'Autafòrt (1799-1847) es va casar amb el baró Ange Hyacinthe Maxence de Damas, tinent general i par de França, que va exercir com a ministre de Guerra del 1823 al 1824 i després com a ministre d'Afers Exteriors del 1824 al 1828. El 1830, quan el baró de Damas va seguir el rei Carles X a l'exili, la seua esposa es va establir a Autafòrt amb els seus fills, els va criar i va gestionar els seus afers fins al retorn del baró el 1833. Van tenir deu fills. El 1847, va morir Sigismonde Charlotte d'Autafòrt, baronessa de Damas. El 1850, un dels seus fills, anomenat Maxence, es casà amb la senyoreta de La Panouse. Va morir a Autafòrt el 1851 juntament amb el seu fill no nascut. El 1856, Ange Hyacinthe Maxence, baró de Damas, va cedir Autafòrt al seu fill Maxence, que a partir d'aleshores va ser conegut com el comte de Damas d'Autafòrt. El 1863, el comte es va tornar a casar, aquesta vegada amb Isabelle Deborah Young de Kletches. El 1874, el castell es va posar a subhasta a Perigús. Tanmateix, la venda va ser anul·lada. El 1887, Maxence de Damas d'Autafòrt va fer testament i va morir sense descendència. Va ser l'últim propietari del castell descendent de la família Autafòrt. El castell, a vegades transmés per línia femenina, va romandre en la família durant més de 800 anys. El 1890, el castell es va vendre a Bertrand Artigue, un enginyer que havia treballat en la construcció del Canal de Panamà. Va emprendre treballs de restauració al castell, però va vendre'n part dels mobles i volia enderrocar l'hospici per construir-ne un de nou. El 1891, després de la venda del castell, el 9 de març les restes mortals dels membres de la família Autafòrt van ser traslladades de la capella-església del castell a la capella de l'hospici. L'11 de març també es va traslladar el monument a Segismund Carlota. Tanmateix, quan es va descobrir una tomba desconeguda que contenia ossos molt antics dels senyors del castell, van ser enviats a l'abocador. Indignades, algunes persones piadoses els van tornar a portar i van ser enterrats de nou a la capella de l'hospici. El 1908, Bertrand Artigue va morir sobtadament. El 1913, el seu germà i l'Acadèmia dels Jocs Florals de Tolosa, hereus del castell, el van vendre a promotors immobiliaris, van desmantellar el castell i van vendre tot el que contenia. El 1925, els promotors immobiliaris van dividir encara més el terreny i van desmantellar el castell. El 1929, el baró i la baronessa de Bastard van recomprar el castell. Van emprendre'n la restauració. L'obra va ser supervisada inicialment per Charles-Henri Besnard, arquitecte en cap de monuments històrics, i més tard per Yves-Marie Froidevaux. Entre el 1939 i el 1947, el castell va ser ocupat pel Servei de Belles Arts, que hi emmagatzemava col·leccions d'Alsàcia. El 1957, després de la mort del baró Henry de Bastard, la baronessa de Bastard va continuar la restauració del castell. El 1958, el castell i els jardins es van obrir al públic. El 1965, es van substituir les teulades. Es van completar les obres de restauració i el castell va ser remodelat. La nit del 30 al 31 d'agost de 1968, es va declarar un incendi a la part central del castell, que va destruir parcialment les obres de restauració. El 1969 la baronessa de Bastard, que s'havia tornat a casar, amb el general Durosoy, va reprendre la restauració del castell. Va rebre l'ajuda de fons recaptats gràcies al suport dels vilatans, una campanya nacional de recaptació de fons i el Servei de Monuments Històrics. L'estructura del castell va ser reconstruïda en formigó. El 1984, es va establir la Fundació del Castell d'Autafòrt, a la qual la baronessa de Bastard va donar el castell i els seus terrenys. La baronessa de Bastard va ser la seva presidenta. Va morir el 1999. La donació inicial es va complementar amb la del seu nebot, Michel David-Weill, i la seua esposa. 19 de març del 1990: la Fundació del Castell d'Autafòrt és reconeguda com a organització d'utilitat pública. Es completa la transferència de la propietat del castell. Està habitat per la família de Michel David-Weill, nebot de la baronessa de Bastard, que presideix la fundació amb la seua esposa, Hélène David-Weill. La nit del 2 al 3 d'agost del 2013, una violenta calamarsa assola la regió, i causa importants danys als edificis i als cultius. Les teulades del castell van quedar malmeses. El projecte de restauració comença el juny del 2014 i va durar dos anys i mig; va requerir la substitució d'aproximadament 60.000 pissarres (entre el 40 i el 50% de la teulada original) de Travassac per part de quatre a sis artesans especialitzats. Notes i referències Notes Referències