NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Gare d’Orléans (Bordeaux)

Die frühere Gare d’Orléans im Stadtviertel La Bastide am Quai de Queyries von Bordeaux ist ein ehemaliger Bahnhof. Er wurde 1852 als südlicher Endpunkt der Linie Bordeaux-Paris von der Compagnie des chemins de fer d’Orléans eröffnet. Der Kopfbahnhof am rechten Ufer der Garonne und die zugehörigen Bahnanlagen dienten ab 1955 nicht mehr dem Personenverkehr. Ihre Lage in unmittelbarer Nähe des historischen Zentrums der Stadt auf der anderen Seite des Flusses führten nach Jahrzehnten des Niederganges zu Überlegungen der städtebaulichen Umwidmung (ZAC Coeur de Bastide, 1997). Zwar wurde das historische Bahnhofsgebäude 1984 auf die Denkmalschutzliste (Inventaire supplémentaire des Monuments historiques) gesetzt; die 1940 demontierte, 90 m lange gläserne Halle im Kern des U-förmigen Baukörpers war aber nicht mehr vorhanden. Das Werk des Architekten Darru und des Ingenieurs Pépin-le-Haleur wurde um die Jahrtausendwende in ein Multiplex-Kino namens Mégarama mit 17 Kinosälen und mehreren Restaurants umgebaut und die neoklassizistische Fassade zur Garonne hin diskret aufgestockt. Die freiwerdenden Flächen der früheren Gleisanlagen boten Entwicklungsmöglichkeiten für das neue, zentrumsnahe (Oberschicht-)Viertel La Bastide. Weblinks Foto von 1965 (franz.) Historischer Überblick (franz.)
Gare de Bordeaux-Bastide

La gare de Bordeaux-Bastide, anciennement gare d'Orléans, a été inaugurée le 20 septembre 1852 pour accueillir le chemin de fer Paris-Bordeaux. Le bâtiment, situé quai des Queyries dans le quartier de la Bastide accueille aujourd'hui un complexe de salles de cinéma et des restaurants. Situation ferroviaire Cette gare est située au point kilométrique (PK) 581,7 de la ligne de Lormont à Bordeaux-Bastide déclassée dans sa partie terminale. Son altitude est de 6 m. Histoire La gare Bordeaux-Bastide, édifiée en 1852, est l'une des plus anciennes gares de France. Le 20 septembre 1852, elle accueillit ses premiers trains en direction d'Angoulême. Les premiers trains en provenance de Paris arrivèrent en juillet 1853. En 1859, une halle marchandise est construite, ainsi que la Halle des Magasins Généraux de Bordeaux, premier embranchement privé de la Bastide. Le 25 août 1860, le pont sur la Garonne surnommé passerelle Eiffel a permis la liaison ferroviaire entre ce réseau et celui de la compagnie du Midi, propriétaire de la ligne de Bordeaux-Saint-Jean à Sète-Ville. Dès 1861, elle se retrouve ainsi amputée d'une partie de son trafic passager au profit de la gare Saint-Jean. Elle accueillera un trafic passagers d'intérêt local jusqu'en 1951 pour se retrouver complètement abandonnée en 1990. Architecture Son architecture en prolongement du néo-classicisme bordelais, a été conçue par M. Darru, architecte de la compagnie du chemin de fer de Paris à Orléans et l’ingénieur Pépin-le-Haleur. Elle présente un plan en U, typique d'une gare tête de ligne, constitué d'un corps central et de deux ailes en retour. La façade sur la Garonne présente deux pavillons d’angle. Elle est percée d’une demi-rosace pour éclairer le hall des voyageurs protégé par une halle métallique sur une longueur de 90 m. Cette halle s'est effondrée en 1950. De même la statue monumentale de cette façade a disparu. Les façades et toitures de la gare, les salles d'attente de l'aile nord avec leur décor, les façades et toitures de l'ancienne remise des voitures et du bureau des douanes font l’objet d’une inscription au titre des monuments historiques depuis le 28 décembre 1984. Démantèlement Le bâtiment des voyageurs n'est plus desservi par aucune voie ; il est aujourd'hui la propriété de Bordeaux Métropole. Les infrastructures ferroviaires ont été reportées 450 m en arrière, où un service marchandises a été maintenu jusqu'au XXIe siècle. La destruction de la gare marchandise a commencé le 14 octobre 2014. Galerie Notes et références Voir aussi Bibliographie Paul Pélissier, « Le rôle des voies ferrées dans le paysage de Bordeaux-Bastide », Revue géographique des Pyrénées et du Sud-Ouest, vol. 21, no 4,‎ 1950, p. 221-233 (lire en ligne, consulté le 13 août 2017). Articles connexes Liste de gares en France Ligne de Paris-Austerlitz à Bordeaux-Saint-Jean Liens externes Ressource relative à l'architecture : Mérimée Portail du chemin de fer Portail de Bordeaux Portail des monuments historiques français
Gare de Bordeaux-Bastide

Gare de Bordeaux-Bastide egy bezárt vasútállomás Franciaországban, Bordeaux településen, a La Bastide negyedben. Története 1852-ben nyitotta meg a Compagnie des chemins de fer d'Orléans a Bordeaux-Párizs-vasútvonal déli végállomásaként. A Garonne jobb partján lévő végállomást és a hozzá tartozó vasúti létesítményeket 1955 után már nem használták személyforgalomra. A város bal parti történelmi központjának közvetlen szomszédságában való elhelyezkedése az évtizedes hanyatlás után az urbanisztikai átrendezés megfontolásaihoz vezetett (ZAC Coeur de Bastide, 1997). Bár a történelmi állomásépület 1984-ben felkerült a védett műemlékek listájára (Inventaire supplémentaire des Monuments historiques), az U alakú épület magját alkotó, 1940-ben lebontott, 90 méter hosszú üvegcsarnok már nem létezik. M. Darru építész és Pépin-le-Haleur mérnök munkáját az ezredfordulón Mégarama néven egy 17 moziteremmel és több étteremmel rendelkező multiplex mozivá alakították át, és a neoklasszicista homlokzatot diszkréten a Garonne felé emelték. A felszabadult vasúti sínek fejlesztési lehetőségeket kínáltak a központhoz közeli új (felsőbb osztályú) La Bastide negyed számára. Kapcsolódó szócikkek Franciaország vasútállomásainak listája Jegyzetek További információk
Комарк (замък)

Замъкът Комарк се намира в департамента Дордон във Франция. До него се стига по тясна пътека през гората. Останките му днес са толкова труднодостъпни, че го наричат „Забравената крепост“. Изграден е през 12 в., за да защитава околната долина, в която са се пресичали в онази епоха два важни търговски пътя. В продължение на векове е бил собственост на рода дьо Бейняк (de Beynac). По време на Стогодишната война притежателите му остават верни на френската корона и го защитават срещу англичаните. Въпреки това през 1406 г. английските войски го окупират за няколко години. Последният владетел на замъка Ги дьо Бейняк умира в него през 1656 г. Замъкът е изоставен окончателно през 18 в. и един век по-късно вече е в руини. През 1968 г. Юбер дьо Комарк, наследник на фамилията дьо Бейняк, го купува в окаяно състояние и започва възстановителни работи. Външни препратки Официален сайт Архив на оригинала от 2008-02-28 в Wayback Machine. Статии и снимки за замъка История на замъка Комарк Архив на оригинала от 2007-03-11 в Wayback Machine.
Château de Commarque

The Château de Commarque is a hillside castle located between Sarlat and Les Eyzies, in the commune of Les Eyzies in the Dordogne department in southern France. It stands on a rocky outcrop in the valley of the river La Beune in the Vézère valley region. History The castle was founded during the 12th century, or possibly slightly prior to it, upon the request of the abbots of Sarlat. At this time the Château de Commarque was only a wooden tower, and its primary concerns were to protect the abbey, to discourage the ambitions of the Beynac family and to ensure the safety of the valley. It was placed at the crossing of two important commercial roads: the road from Périgueux to Cahors and the road from Brive-la-Gaillarde to Bergerac. After the Beynac family took the control of the castle, the wooden tower was replaced by a stone keep. The fortification was enhanced, and the keep was gradually heightened until the 18th century. The Beynacs, lords of the area, dwelt in the keep. During the Hundred Years' War, it was captured by the English who held the place for several years. Later during the French Wars of Religion, the castle was taken by the Catholics, due to the Beynacs being Protestant partisans. Abandoned in the 18th century, the castle was bought in 1972 by Hubert de Commarque who began the rescue of the site. The castle has been undergoing restoration since 1994. It has been listed since 1943 as a monument historique by the French Ministry of Culture. There is a prehistoric cave under the castle. See also List of castles in France Château de Beynac The Duellists - filming location for the 1977 film by Ridley Scott References External links Commarque History of the Château de Commarque Base Mérimée: Château de Commarque, Ministère français de la Culture. (in French)
Castillo de Commarque

El castillo de Commarque (en francés: Château de Commarque) es un castillo en la ladera de una colina ubicado entre Sarlat y Les Eyzies, en el departamento de Dordoña, región de Nueva Aquitania, Francia. Se encuentra sobre un afloramiento rocoso en el valle del río La Beune en la región del valle del Vézère.​ El castillo fue construido en el siglo XII a petición de los abades de Sarlat, con la intención de proteger la abadía​ y garantizar la seguridad del valle. Se colocó en el cruce de dos importantes vías comerciales: la carretera de Périgueux a Cahors y la carretera de Brive-la-Gaillarde a Bergerac. Durante la Guerra de los Cien Años, fue capturada por los ingleses que ocuparon el lugar durante varios años. Más tarde, durante las guerras de religión francesas, el castillo fue tomado por los católicos, debido a que los Beynac (ocupantes del castillo) eran partidarios protestantes.​ Abandonado en el siglo XVIII, el castillo fue comprado en 1972 por Hubert de Commarque, quien comenzó el rescate del sitio.​​ El castillo ha estado en proceso de restauración desde 1994. Está catalogado desde 1943 como monumento histórico por el Ministerio de Cultura francés.​ Hay una cueva prehistórica debajo del castillo.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Castillo de Commarque.
Kasteel van Commarque

Het Kasteel van Commarque is een kasteel gelegen in het Franse Dordogne tussen Sarlat en Les Eyzies, geclassificeerd, te bezoeken, gebouwd op een rots in de Beune-vallei. De site is een middeleeuws castrum dat binnen een omheining een kasteel, een kapel en adellijke huizen samenbrengt. De grot van Commarque bevindt zich beneden, direct boven de donjon. Het kijkt uit op het kasteel van Laussel, gelegen aan de andere oever van de Beune, dat in de middeleeuwen werd bewoond door de Engelsen. De toegang tot het kasteel is via een stenig pad en vervolgens via een pad van ongeveer 600 m door het bos. Deze toegang is zo moeilijk toegankelijk dat het de naam "Forgotten Fortress" krijgt. Het is bij decreet van 2 september 1943 geclassificeerd als historisch monument.
Castelul Commarque

Castelul Commarque, Situat în comuna Les Eyzies din departamentul Dordogne, acest castel fortificat a fost construit în jurul secolului al XII-lea la cererea abateilor de Sarlat și a rămas în posesia familiei Beynac până în secolul al XVII-lea. Complexul castelului, închis într-un zid, cuprindea donjonul, care servea drept reședință a seniorului familiei Beynac, o capelă și turnuri locuite de alte familii nobile. Abandonat în secolul al XVIII-lea, a căzut ulterior în ruină. Achiziționat în 1968 de Hubert de Commarque, a fost ulterior supus mai multor campanii de restaurare. Sub castel, chiar sub donjon, se află situl arheologic al peșterii preistorice Commarque decorate. Vezi și Castelul Commarque a fost clasat monument istoric prin decretul din 2 septembrie 1943. Legături externe [1] [2] [3]
Замок Коммарк

Замок Коммарк (фр. Château de Commarque) — замок у Франції, в департаменті Дордонь, на території комуни Лез-Езі-де-Таяк-Сірей, побудований на скелі в глибині долини річки Бень. На місці стародавнього каструма, всередині кріпосного пояса укріплень, розташований замок, каплиця і житла представників родової знаті. Він розташований навпроти замку Лоссель, що стоїть на протилежному березі Беня, який в Середньовіччі був зайнятий англійцями.До замку веде мощена щебенем дорога, від якої необхідно піднятися по стежці приблизно 600 метрів через ліс. З причини сильної важкодоступності замку, його також називають «забутою фортецею». З 1943 року замок класифікований як національний історичний пам'ятник. Відвідувати замок можуть усі охочі. Історія Заснований в XII столітті на вимогу абата Сарла, замок Коммарк, який мав спочатку просту дерев'яну вежу, повинен був стримувати амбіції сеньйорів Бейнак на владу в регіоні, а також захистити долину, де перетиналися два важливих торгових шляхи: залізниця з Періге у Каор і дорога з Брива в Бержерак. У XII столітті тут знаходилося поселення, донжон з житловими приміщеннями, каплиця та житлові будинки у вигляді веж; цей комплекс відомий під ім'ям «каструм Коммарк». Після того як замок потрапив у володіння сім'ї Бейнак, поступово дерев'яну вежу замінили на кам'яний донжон, який багаторазово надбудовували, зокрема в 1380 році. Після цього в панському донжоні влаштувалися Бейнаки, місцеві сеньйори. Надалі тут побудували кілька додаткових веж, у кожної були передбачені житлові приміщення. В будинках-вежах розташовувались члени дрібних споріднених сімей, у тому числі: Коммарки, Сандріе, Гондрікс, Ла-Шапель та інші. Кожен будинок-башта мав обгороджену ділянку, окремий підступ та рів. В епоху Столітньої війни Бейнаки залишалися вірними союзниками французької корони. Тим не менш у 1406 році англійці зайняли замок і утримували його кілька років. Саме в цей період почався занепад роду Бейнаков. На початку 1500-х років члени давніх родинних прізвищ покинули каструм Коммарк. Ще пізніше, в 1569 році, каструм був знову захоплений, на цей раз католиками в ході релігійних війн. Гі де Бейнак (фр. Guy de Beynac) — останній власник замку Коммарк, помер в його стінах в 1656 році. У XVIII столітті замок покинули остаточно. Через століття, замок був зруйнований. У 1968 році руїни замку купив Юбер де Коммарк. Він почав зміцнювати пошкоджені частини, а починаючи з 1994 року було виконано кілька реставраційних проектів. Протягом декількох років на об'єкті проводилися археологічні дослідження. Згадки в літературі Дія кількох романів французького письменника Робера Мерля розгортається в цьому місці. Зокрема, у романі «Мальвіль» розповідається про невелику групу людей, що вціліла в Перигорі після ядерної війни; у серії історичних романів «Fortune de France» автор описав опір групи гугенотів у період французьких релігійних війн. Галерея Примітки Посилання Сайт замку Коммарк [Архівовано 10 грудня 2017 у Wayback Machine.] (англ.) Історія замку (англ.)
Ibón de Estanés

El ibón de Estanés o ibón de Astanés (en aragonés, ibón d'Estaners, pronunciado /i'bon dəsta'nes/; en francés, lac d'Estaens) es un ibón existente en el Pirineo aragonés, en el término municipal de Ansó, en la comarca de la Jacetania, justo al lado de la frontera francesa. Morfología Se encuentra situado a 1754 m de altitud,​ ocupando una superficie de 0,29 km². Tiene origen glaciar, aunque actualmente se encuentra represado. Acceso Se accede fácilmente desde Candanchú por el GR-11, ruta que también se puede tomar desde Francia. Véase también Ibón Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Ibón de Estanés. Ruta de acceso desde España, con imágenes. Ruta de acceso desde Sansanet (Francia), con imágenes.
Lac d'Estaens

Le lac d'Estaens (ou Ibón de Astanes) est un lac des Pyrénées espagnoles, situé dans la communauté autonome d'Aragon, son extrémité nord est adjacente à la frontière franco-espagnole. Un barrage exploité par la France y a été édifié en 1912. Toponymie En espagnol : Ibón de Estanés En aragonais : Ibón d'Estaners Géographie Histoire Faune et flore Voies d'accès Le lac est accessible notamment par le GR 11. Notes et références Voir aussi Articles connexes Liste des lacs des Pyrénées Liste des barrages des Pyrénées-Atlantiques Portail des Pyrénées Portail des lacs et cours d'eau Portail de l’Aragon
Meer van Estaens

Het meer van Estaens (Spaans: ibón de Estanés of ibón de Astanés, Frans: lac d'Estaens) is een meer in de Spaanse gemeente Ansó, comarca Jacetania en de provincie Huesca. De noordelijke oever grenst aan Frankrijk. Het meer is gelegen op 1754 meter hoogte en heeft een oppervlakte van 0,29 vierkante kilometer. Als bron heeft het een gletsjer die is afgedamd.
Астанес

Астане́с (исп. Ibón de Estanés) — озеро в испанских Центральных Пиренеях. Находится на территории провинции Уэска в Арагоне, вплотную к Франции. Расположение Озеро расположено на высоте 1754 м над уровнем моря, в самом конце ущелья Аспы, на западной его стороне. Северный и западный берега круто обрываются вниз, образуя таким образом естественную государственную границу. Озеро подпитывается ручейками, стекающими с северного склона массива Аспы. Имеет сток в бассейн Адура через пересыхающий приток верховий реки Гав-д’Асп. Фотографии Примечания
Ibón de Estanés

Ibón de Estanés är en sjö i Spanien. Den ligger i provinsen Provincia de Huesca och regionen Aragonien, i den nordöstra delen av landet, 400 km nordost om huvudstaden Madrid. Ibón de Estanés ligger 1 760 meter över havet. Arean är 29,0 kvadratkilometer. Trakten runt Ibón de Estanés består i huvudsak av gräsmarker. Den sträcker sig 0,6 kilometer i nord-sydlig riktning, och 0,7 kilometer i öst-västlig riktning. Källor Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Ibón de Estanés.
Schloss Puymartin

Schloss Puymartin liegt, versteckt inmitten des Périgord noir, in der französischen Region Nouvelle-Aquitaine im Département Dordogne zwischen Sarlat und Les Eyzies auf dem Gebiet der Gemeinde Marquay. Die Festung sicherte die Verkehrswege nordwestlich von Sarlat. Bauwerk Das im 13. bis 16. Jahrhundert erbaute Schloss steht auf einem steilen Hügel. Die mit Türmen verbundenen Gebäude sind durch Kurtinen geschützt. Der Zugang erfolgt durch ein aus zwei Gebäuden bestehendes Torhaus. Eines der Gebäude wurde umfassend restauriert, das andere, das in der Zeit der Renaissance fertiggestellt wurde, ist ein Beispiel für die Architektur des 15. Jahrhunderts. Zur Innenausstattung des Schlosses gehören Möbel und Gemälde aus dem 17. Jahrhundert; Schaustück ist das Ehrengemach mit Wandteppichen aus Aubusson. Es existieren Deckenbalken "à la francaise", Holztäfelungen und Kamine. Schloss Puymartin wurde in die Liste der historischen Monumente Frankreichs aufgenommen. Geschichte Schloss Puymartin wurde ursprünglich Mitte des 13. Jahrhunderts von den Äbten von Sarlat erbaut. Um 1270 ging es in den Besitz der Familie Serviens über. Im Jahr 1357 eroberten während des Hundertjährigen Krieges englische Söldner das Schloss und zogen erst nach Zahlung eines hohen Lösegeldes wieder ab, allerdings nicht, ohne es vorher geschleift zu haben. Im Jahr 1450 kaufte Radulphe de Saint-Clar das aufgelassene Anwesen zurück und nahm den Wiederaufbau sowie die Erweiterung in Angriff. Im 16. Jahrhundert war das Schloss Hauptquartier seines Enkels Raymond de Saint-Clar, Anführer der Katholiken des Perigord noir, in seinem siegreichen Kampf gegen die Protestanten. Ein jahrzehntelanger Streit um das Eigentumsrecht zwischen Suzanne de Saint-Clare und ihrem Bruder Jean endete zugunsten von Suzanne. Unter Ludwig XIV. besaß die Familie La Pleinie das Schloss, und in der Zeit danach François Roffignac de Carbonnier de Marzac. Der Seigneur wurde in der Französischen Revolution eingekerkert und das Bauwerk sich selbst überlassen. Kurz vor Ende des 19. Jahrhunderts ließ der Marquis Marc de Carbonnier de Marzac das Schloss restaurieren und teilweise im neugotischen Stil umbauen. Seine einzige Tochter heiratete den Grafen Jacques de Montbron, Vater des heutigen Besitzers Henri de Montbron. Es gibt die Schauergeschichte einer um Mitternacht durch die Räume geisternde „Weiße Dame“. Diese geht auf Thérèse de Saint-Clar zurück. Sie war die Ehefrau von Jean de Saint-Clar, Seigneur des Schlosses Puymartin im 16. Jahrhundert, und wurde von ihrem Gatten in den Armen ihres Liebhabers überrascht. Der betrogene Ehemann rächte sich, indem er sie 15 Jahre lang gefangen hielt und nach ihrem Tode den Raum zumauern ließ. Literatur Susanne Böttcher (Hrsg.): Périgord, Dordogne, Limousin (= Michelin. Der Grüne Reiseführer). Travel House Media, München 2006, ISBN 3-8342-8995-7, S. 304. Jean Secret: Chateaux en Périgord. Delmas, Paris 1955. Weblinks
Château de Puymartin

The Château de Puymartin is a castle in the commune of Marquay, in the Dordogne département of France, located between Sarlat (8 km) and Les Eyzies (11 km) History The castle was built during the 13th century. It was taken by the English in 1357. The consuls of Sarlat bought the domaine back from the English but then abandoned the castle. Radulphe de Saint-Clar re-purchased it in 1450 and enlarged it. During the 16th century, Raymond de Saint-Clar defeated the Protestants during the French Wars of Religion. Under the name of Capitaine de Puymartin, he expelled the Huguenots from Sarlat. During the 18th century, Jean de Saint-Clar contended with his sister Suzanne for possession of the castle. Suzanne won and kept Puymartin. The castle was finally abandoned during the 18th century. During the 19th century, the marquis of Carbonnier de Marzac restored the castle in a neo-Gothic style. Château de Puymartin is listed as a monument historique by the French Ministry of Culture. See also List of castles in France References External links Château de Puymartin - official site (in French) Base Mérimée: Château de Puymartin, Ministère français de la Culture. (in French) Interview with Xavier de Montbron, the owner of Chateau de Puymartin (English)
Château de Puymartin

El castillo de Puymartin (en francés château de Puymartin) se encuentra en la localidad de Marquay, cerca de Sarlat-la-Canéda (departamento de Dordoña, en la región de Nouvelle-Aquitaine). Es objeto de protección bajo monumentos históricos.​​ Historia La construcción del castillo comenzó en el siglo XIII. En 1357, el castillo se convirtió en posesión inglesa. Los cónsules de Sarlat compraron el dominio a los ingleses y lo abandonaron. Radulphe de Saint-Clar reconstruyó el castillo en 1450. En el siglo XVI, Raymond de Saint-Clar compró el castillo y repelió a los protestantes. Fue él quien recuperó Sarlat de los hugonotes bajo el nombre de capitán de Puymartin. En el siglo XVII, Jean de Saint-Clar y su hermana Suzanne se disputaron la posesión del castillo durante 40 años. Finalmente, Suzanne se convirtió en la propietaria. El castillo fue abandonado en el siglo XVIII. En el siglo XIX, el marqués Marc de Carbonnier de Marzac, abuelo del actual propietario, restauró el castillo en estilo neogótico gracias a la dote de su esposa. El castillo fue declarado monumento histórico por decreto de 6 de diciembre de 1948. Una de sus salas del siglo XVII, panelada y pintada, fue declarada monumento histórico el 1 de marzo de 1977.​ Tras la muerte del propietario, Henri de Chérade de Montbron, el 31 de julio de 2002, su esposa e hijos lo heredaron en 2003. Referencias