Katedrála Sainte-Marie (Oloron-Sainte-Marie)

Katedrála Panny Marie v Oloronu (francouzsky Cathédrale Sainte-Marie d'Oloron) je římskokatolická katedrála nalézající se ve francouzském městě Oloron-Sainte-Marie ve francouzském departementu Pyrénées-Atlantiques. Od 7. března 1939 je katedrála zapsána na seznamu historických památek francouzského ministerstva kultury. Protože leží na jedné z poutních tras Svatojakubské cesty, je v rámci celku „Poutní místa do Santiaga de Compostely ve Francii“ zapsána na seznamu světového dědictví UNESCO. Historie Původní oloronský kostel zničili roku 848 Vikingové při vyplenění celého města. K obnově sídla i diecéze došlo až po koncilu v Toulouse (1229), ačkoliv hrabě Centulle V. z Beárnu začal město znovu osidlovat již kolem roku 1080. Tehdejší biskup Amat nechal na základech starší stavby zbudovat kostel svatého Kříže. Výstavbu nové katedrály zahájil kolem roku 1102 béarnský vikomt Gaston IV. z Beárnu se souhlasem biskupa Rogera de Sentes. Z této románské etapy (12. století) se dodnes dochoval unikátní portál, chráněný zvonicovou předsíní, a části transeptu. Během albigenských válek v roce 1212 se město stalo útočištěm ozbrojených tlup podporujících heretiky. Žoldnéři tehdy znesvětili katedrálu inscenováním parodické mše, vyplenili biskupský palác a stavbu katedrály poškodili požárem. Následně v roce 1215 vikomt postoupil svá lenní práva nad osadou Sainte-Marie biskupovi, který sem přenesl své sídlo. Oloronští biskupové pak v rámci béarnské hierarchie zastávali posty druhých baronů (po biskupech z Lescaru). Během 13. a 14. století prošla katedrála rozsáhlou rekonstrukcí. Ve 13. století byla vybudována loď a dnešní sakristie (původně kaple sv. Jana Křtitele). Po úderu blesku v roce 1302 došlo k přestavbě chóru a závěru chrámu. Koncem 15. a počátkem 16. století byly doplněny dvě boční kaple s křížovými žebrovými klenbami. V roce 1569, během náboženských válek, katedrálu vyplenila vojska hraběte z Montgommery. Katolické bohoslužby v Béarnu obnovil až král Jindřich IV. Opravy poničené lodi proběhly v roce 1617. Významné barokní úpravy a rozšíření o čtyři boční kaple s retábly nechal v roce 1749 provést biskup François de Revol. Diecéze Oloron byla zrušena roku 1802. Od roku 1909 nese biskup z Bayonne titul biskupa z Bayonne, Lescaru a Oloronu, přičemž oloronská katedrála slouží jako konkatedrála. Od roku 1859 prochází stavba postupnou restaurací. Současnost V listopadu 2019 se katedrála stala terčem útoku pomocí automobilu použitého jako beranidlo. Pachatelé tehdy odcizili řadu cenných předmětů, mezi nimiž byly i historické liturgické oděvy ze 16. století, které původně patřily králi Františku I. Popis Před románským portálem stojí mohutná zvonicová předsíň (clocher-porche) z 12. století, která má obranný charakter a je zakončena břidlicovou střechou. Hlavní tympanon zdobí sochařské zobrazení Snímání z kříže. Románský portál Antické sídlo Iluro (dnešní Oloron) se nacházelo na soutoku řek Gave d'Aspe a d'Ossau. Šlo o důležitou stanici na římské cestě vedoucí do Španělska (směrem na města Jaca a Pamplona), z níž se později stala hlavní cesta vikomství. Kastilští králové za podpory opatství v Cluny intenzivně podporovali rozvoj svatojakubské poutní cesty. Trasa vedoucí přes Oloron tak umožnila šíření a vzájemné ovlivňování architektonických stylů mezi opatstvím v Moissacu, románskou katedrálou v Pamploně a Santiago de Compostela. Samotný románský portál je dílem dvou sochařů, které lze rozlišit podle jejich techniky. Jeden z nich, označovaný jako „Mistr z Oloronu“, působil se svou dílnou na poutních cestách do Compostely, zejména v Santa María de Uncastillo. Ikonografie tympanonu Tympanon oloronské katedrály je unikátní svou ikonografií i stylem. Ústřední téma Snímání z kříže je v tomto umístění (nad hlavním vchodem) u románských kostelů velmi vzácné. Zobrazení vychází z textu Evangelium podle Jana: „U Ježíšova kříže stály jeho matka a sestra jeho matky, Marie Kleofášova a Marie Magdalská. Když Ježíš spatřil matku a vedle ní učedníka, kterého miloval...“ (J 19, 25–26) „Potom požádal Piláta Josef z Arimatie... aby směl sejmout Ježíšovo tělo... Přišel také Nikodém... a přinesl asi sto liber směsi myrhy a aloe.“ (J 19, 38–39) Kolem kříže jsou zobrazeny následující postavy: vlevo Marie, matka Ježíšova, s rukama na srdci; Marie, matka Jakubova, líbající ruku Krista; postava podpírající Kristovo tělo; Josef z Arimatie s kleštěmi, jimiž uvolňuje levou ruku z kříže, a apoštol Jan s rukou na tváři v gestu hlubokého zármutku. Nad horizontálním břevnem kříže se nacházejí dvě busty představující Slunce a Měsíc, což odkazuje na zatmění při Kristově smrti. U paty kříže je umístěn chrismon (monogram Krista), pod nímž je vytesána hlava telete či býka, jejíž interpretace zůstává nejednoznačná. Toto vyobrazení vykazuje silnou podobnost s hlavicí sloupu z románského ambitu katedrály v Pamploně, která je dnes uložena v Muzeu Navarry. Datace a stylové vlivy Historik umění Jacques Lacoste klade počátek prací na hlavním tympanonu do druhé dekády 12. století. Shledává v nich stylovou příbuznost se slonovinovými relikviáři z kláštera v San Millán de la Cogolla – konkrétně s relikviářem sv. Emiliána (kolem 1060) a relikviářem sv. Felixe (1090). Menší postranní tympanony jsou rekonstrukcí z konce 19. století. Lacoste však upozornil na mramorové reliéfy ve vnitřních stěnách předsíně, které by mohly být pozůstatky původní výzdoby. Pravděpodobně zobrazují Daniela v jámě lvové a Nanebevzetí Alexandra Velikého. Téma Alexandra Velikého unášeného gryfy bylo v románském umění oblíbeným symbolem pýchy (superbia) nebo touhy po poznání. Sochy na archivoltách vykazují pokročilejší styl ovlivněný portálem v Moissacu a languedockou školou. Patrná je i inspirace západní Francií, odkud byl převzat motiv starců z Apokalypsy (Zj 4,4) rozmístěných kolem Beránka Božího s nápisem „In cruce salus, in cruce vita“ (V kříži je spása, v kříži je život). Další archivolta obsahuje sérii žánrových scén, které mohou být alegorií ročních období, uspořádaných kolem lví hlavy. Také motivy jezdce (vytvořeného jako vysoký reliéf) a lva-androfága pocházejí ze západní francouzské tradice. Tyto části vznikly zřejmě o dvacet let později než hlavní tympanon. Nad archivoltou jsou vyobrazeni dva ozbrojenci hledící na dnes již zaniklý výjev, jímž bylo pravděpodobně Zmrtvýchvstání. Trumeau (středový pilíř) V dolní části středového pilíře se nachází sousoší dvou spoutaných mužů. Tradičně byli považováni za atlanty, což však Lacoste zpochybňuje, neboť toto téma se v kostelech počátku 12. století ve Francii ani Itálii nevyskytovalo. Místní tradice v nich vidí muslimské zajatce, avšak podle Lacosta jde o symboliku lidí spoutaných „Starým zákonem“, kteří u dveří církve očekávají vykoupení. Podobnou kompozici portálu vykazuje i kostel Sainte-Foy de Morlaàs, který je sice novější a v 19. století prošel kompletní rekonstrukcí, ale z oloronské katedrály zjevně vychází. Interiér a vybavení Mobiliář Dominantou interiéru je barokní kazatelna z 18. století, která je od roku 1908 památkově chráněna jako movitá kulturní památka. Chrámový poklad Chrámová klenotnice (poklad) obsahuje cenné ukázky zlatnictví, uměleckého truhlářství a liturgických rouch ze 17. a 18. století. Sbírka je umístěna v restaurovaných a nově upravených severních bočních kaplích. Mezi nejvýznamnější exponáty patří: Skříň na roucha (chapier): Monumentální kus nábytku z 19. století ukrývá kolekci biskupských rouch (paramentů), která používali biskupové z Oloronu ve 14. a 17. století. Soubor zahrnuje velum, manipul, štólu, dvě kasule, tři dalmatiky a dva pláště (pluviály). Celá sada byla na seznam památek zapsána v roce 1906. Jesličky: Barokní betlém z první čtvrtiny 18. století s dobovými dekoracemi a postavami (památková ochrana od roku 1908). Paramenty s výšivkami: Vzácné výšivky (orfrois) ze 16. století zobrazující svatého Diviše, svatou Barboru, neznámého biskupa a roušku svaté Veroniky drženou dvěma anděly (památkově chráněno od roku 1959). Zlatnické práce: Soubor liturgických předmětů z období od 16. do 19. století. Varhany Varhany vznikly v letech 1647–1652 díky finanční podpoře oloronského biskupa Pierra de Gassion. Historická varhanní skříň je od roku 1906 zapsána na seznamu památek. V roce 1771 prošel nástroj rekonstrukcí podle návrhů slavného stavitele Doma Bédose de Celles. Během Velké francouzské revoluce byly varhany rozebrány, ale v roce 1870 instaloval proslulý varhanář Aristide Cavaillé-Coll do původní barokní skříně zcela nový stroj. Samotný hudební nástroj požívá památkové ochrany od roku 1971. V roce 1981 provedla dílna Danion-Gonzalez celkovou opravu se zachováním tehdejšího stavu. Traktura nástroje je mechanická a pro hlavní manuál využívá Barkerovu páku. Vitráže Současné vitráže pocházejí z 19. století, kdy byly do oken vsazeny v rámci celkové obnovy kostela. Jedno z oken v kněžišti (závěru) zobrazuje výjevy Uvedení Panny Marie do chrámu a Zvěstování Panny Marie. Další vitráž s vyobrazením Svaté rodiny – Panny Marie, Ježíška a svatého Josefa – je signované dílo umělce Émila Thibauda z roku 1867 Literatura Christian de Mérindol, Le portail roman de l’église Sainte-Marie d’Oloron, en Béarn. Nouvelles lectures, s. 57-65, in: Société des sciences, lettres et arts de Pau et du Béarn, 1996, sv. 23. Jacques Gardelles, Aquitaine gothique, s. 102-106, Picard, Paris, 1992, (ISBN 2-7084-0421-0). Bernadette Mora, La sculpture du cloître de la cathédrale de Pampelune et sa répercussion sur l'art roman navarrais, Cahiers de civilisation médiévale, sv. 35, č. 139,‎ 1992 Ruth Bartal, Le programme iconographique du portail roman de Sainte Marie d'Oloron, et son contexte historique, s. 95–124, in: Cahiers de Saint Michel de Cuxa 18, 1987. Marcel Durliat, Victor Allègre, Pyrénées romanes, s. 292-296, Éditions Zodiaque (collection la nuit des temps č. 30), La Pierre-qui-Vire, 1978. Marcel Durliat, Le portail de Sainte-Marie d'Oloron, Bulletin Monumental, vol. 132, no 3,‎ 1974 Jacques Lacoste, Le portail roman de Sainte-Marie d'Oloron, s. 45-78, in: Bulletin de la Société des sciences, lettres et arts de Pau et du Béarn, 1973, č. 1. Collectif, Dictionnaire des Églises de France, sv. IIIA, Pyrénées. Gascogne, s. 98-100, Robert Laffont, Paris, 1967. Victor Allègre, Les vieilles églises du Béarn. Étude archéologique, Imprimerie régionale, Toulouse, 1952. Gabriel Andral, Oloron-Sainte-Marie, Congrès archéologique de France. 102e session 1939, Société française d'archéologie,‎ 1941. J.-B. Laborde, L'évêché d'Oloron, Revue historique et archéologique du Béarn et du Pays basque, sv. 14,‎ 1931. P. Mayeur, Le portail occidental de l'église Sainte-Marie d'Oloron, s. 23-27, in: Revue de l'art chrétien, 1909, sv. V. Abbé Lacoste, Cathédrale Sainte-Marie. Portail-porche, s. 359-369, in: Bulletin de la Société des sciences, lettres et arts de Pau, 1889, IIe série, sv. 18. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Cathédrale Sainte-Marie d'Oloron na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Katedrála Sainte-Marie d'Oloron na Wikimedia Commons