Katedrála Sainte-Marie (Bayonne)

Katedrála Panny Marie v Bayonne (francouzsky Cathédrale Sainte-Marie de Bayonne) je římskokatolická katedrála nacházející se ve francouzském městě Bayonne v departementu Pyrénées-Atlantiques na jihozápadě Francie. Tato gotická stavba, budovaná převážně ve 13. a 14. století, slouží jako sídelní kostel bayonnské diecéze. Popis a historie Výstavba této gotické katedrály byla zahájena ve 40. letech 13. století, přesné datum položení základního kamene však není známo. Západnímu průčelí dominují dvě věže s jehlancovými špicemi o výšce 85 metrů, které byly dokončeny až v 19. století. V interiéru chrámu je uložena schránka s ostatky svatého Leona, který byl v 9. století pravděpodobně zdejším biskupem. K jižní straně katedrály přiléhá gotický ambit (křížová chodba) ze 13. století. Památková ochrana Od roku 1862 je katedrála zapsána na seznamu historických památek francouzského ministerstva kultury. V roce 1998 byla katedrála Panny Marie zapsána na seznam světového dědictví UNESCO jako součást souboru Poutní místa do Santiaga de Compostely ve Francii (konkrétně na tzv. Pobřežní cestě neboli Voie de Soulac). Historie výstavby Raný středověk a románské období Bayonne je sídlem biskupství již od konce 4. století, což naznačuje existenci raně křesťanského chrámu zasvěceného Panně Marii. Když kolem roku 900 přišel do oblasti svatý Leon, aby po nájezdech Normanů obnovil křesťanství, nenašel zde žádné duchovenstvo ani funkční kostely. Podle legendy nechal po zázraku v Martově chrámu v centru města tuto pohanskou stavbu strhnout a na jejím místě zbudovat katedrálu. Ta se však v 10. století stala terčem dalších útoků, tentokrát ze strany Saracénů. Ve 12. století naplánoval biskup Raymond de Martres stavbu románské katedrály. První kámen položil pravděpodobně jeho nástupce Arnaud Loup de Bessabat kolem roku 1140 na místě dnešního chrámu. Z této epochy se dodnes jako nejstarší pozůstatek dochovala západní obvodová zeď ambitu (jižní zeď katedrály byla zbořena v 19. století). Gotická přestavba Osud románské stavby zpečetily požáry v letech 1199 a 1224, přičemž nejničivější z nich roku 1258 pohltil polovinu města i část chrámového chóru. Obyvatelé Bayonne se rozhodli pro radikální přestavbu v tehdy moderním gotickém slohu. Vedením prací byl pověřen anonymní stavitel známý jako „mistr šampaňský“ (maître champenois). Ten vybudoval závěr kostela, část transeptu a gotický ambit, přičemž využil základy původních románských zdí. V roce 1310 zasáhl zbytek staré románské lodi blesk a způsobil požár, který však novou gotickou část nepoškodil. Díky štědrým darům bayonnského rodáka, kardinála Guillaumea Godina, pokračovala stavba v 14. a 15. století směrem k západu. Poslední klenební pole hlavní lodi bylo dokončeno v roce 1404. Když v roce 1451 dobyli Francouzi město zpět z rukou Angličanů, byla katedrála prakticky hotová. Novověk a regotizace v 19. století Na přelomu 15. a 16. století byla zahájena stavba jižní věže, kterou v roce 1615 korunovala břidlicová osmiboká kopule cibulovitého tvaru se dvěma kříži. Zásadní proměnu přineslo 19. století. Biskup Lacroix zahájil rozsáhlou restauraci financovanou z odkazu mecenáše Lormanda. Práce vedl architekt Émile Boeswillwald, žák slavného Eugèna Viollet-le-Duca. V této době získala katedrála svou dnešní podobu včetně dostavby obou charakteristických věží v průčelí. Ve 20. a 21. století probíhala průběžná obnova fasád, restaurování vitráží a úprava interiéru chóru tak, aby odpovídal liturgické reformě Druhého vatikánského koncilu. Popis stavby Katedrála se nachází v historickém jádru města na vyvýšenině, která dominuje soutoku řek Adour a Nive. Jako stavební materiál byl použit okrový kámen z lomu Mousserolles a bílý kámen z Bidache. Architektonicky stavba náleží k paprskovité gotice (gothique rayonnant), přičemž vliv mistrů ze Champagne je patrný zejména na provedení apsidy a ochozu. Exteriér Západnímu průčelí, které se obrací k městské knihovně (bývalému biskupskému paláci), dominuje monumentální portál a dvě vysoké věže s jehlancovými špicemi. Na jižní straně k chrámu přiléhá obdélníkový ambit. Východní stranu katedrály směrem k řece Nive tvoří členitý závěr (chevet). Interiér a dispozice Půdorys katedrály tvoří klasický kříž s jednou hlavní a dvěma bočními loděmi. Chór a apsida: Nejstarší částí chrámu je apsida ze 13. století. Kolem chóru prochází chórový ochoz, do něhož se otevírá sedm radiálně uspořádaných věncových kaplí. Loď a transept: Příčná loď (transept), hlavní loď i boční lodě byly budovány v průběhu 14. století. Technické údaje Katedrála se vyznačuje vyváženými proporcemi typickými pro francouzskou vysokou gotiku: *Poznámka: Některé historické prameny uvádějí výšku věží po dostavbě v 19. století až 85 metrů. Hlavní loď Hlavní loď se skládá ze sedmi klenebních polí s křížovou žebrovou klenbou. První z těchto polí plní funkci narthexu (předsíně), v jehož severní části se nachází křestní kaple s baptisteriem. Na kůru v tomto prvním poli jsou také umístěny varhany. Vzhledem k tomu, že pilíře v této části nesou váhu obou průčelních věží, jsou masivnější než ostatní podpory v lodi. Vertikální členění lodi je třípodlažní a odpovídá klasickému gotickému schématu: spodní úroveň tvořená arkádami, prostřední úroveň s triforiem, horní úroveň s vysokými okny (bazilikální osvětlení). Zbývajících šest klenebních polí je již pravidelných. Jejich svorníky jsou zdobeny erby, které odkazují na historii Bayonne v době, kdy byl akvitánský vévoda zároveň anglickým králem (při formální lenní svrchovanosti francouzského krále). V heraldické výzdobě se tak vedle sebe objevují francouzské lilie a tři leopardi, symbolizující moc anglických panovníků nad gaskoňským územím. Zajímavostí je, že triforium se otevírá až od posledního pole lodi. Transept V jižním transeptu (příčné lodi) se nachází jeden z nejkrásnějších svorníků celé katedrály: bajonská loď, která symbolizuje námořní moc středověkého města. Vyobrazené plavidlo disponuje kormidlem na zadním vazů (tzv. „kormidlo na bajonský způsob“), o němž se předpokládá, že bylo vynalezeno právě v Bayonne. Baskové tento technický prvek rozšířili po Evropě na počátku 12. století. Na palubě se nachází osm námořníků. Kolem lodi jsou rozmístěny symboly a jména čtyř evangelistů: Jan (orel) na zádi, Lukáš (býk) na vrcholu stěžně, Matouš u přídě, Marek (lev) pod trupem. Výjev jako celek tedy představuje loď Církve. Chór Prostorný a vyvýšený chór katedrály se skládá ze dvou částí: závěru (chevet) a křížení transeptu. Kněžiště a hlavní oltář V apsidě stojí bohatě zdobený hlavní oltář z carrarského mramoru, nad nímž se tyčí vysoké ciborium s tabernákulem. Polychromovanou mramorovou dlažbu navrhl Louis Steinheil a zhotovila ji dílna Géruset v Bagnères-de-Bigorre. Dlažba tvoří šachovnici s motivy korunovaných lvů a orlů hledících k oltáři. Tyto vzory vycházejí z podoby kasule, kterou přivezl Bernard de Lacarre ze třetí křížové výpravy a která byla nalezena v roce 1853 v hrobce v kapli svaté Anny. Sloupy v této části budovy spojuje citát z První knihy královské: „Aby tvé oči byly otevřeny dnem i nocí nad tímto domem, nad místem, o němž jsi řekl: ‚Tam bude moje jméno,‘ a abys slyšel modlitbu, kterou se tvůj služebník bude na tomto místě modlit.“ Novogotické ciborium v podobě miniaturní Sainte-Chapelle vytváří nad oltářem mohutný lomený baldachýn, který v rozích střeží čtyři andělé s nástroji Kristova utrpení. Liturgické vybavení z roku 2003 Nové vybavení z roku 2003 od sochaře Dominiquea Kaeppelina je umístěno v křížení transeptu na mírně vyvýšené ploše. Oltář, ambon, abak, katedra a další sedadla jsou vyrobeny z bukového dřeva. Oltář: Jsou na něm vyobrazeny výjevy Zmrtvýchvstání a Přechodu přes Rudé moře (symbolika židovských i křesťanských Velikonoc). Boční strany zdobí zvířata jako symboly Stvoření. Ambon: Zdobí jej reliéf dubu (odkaz na dub v Mamre a zároveň baskický národní symbol), v jehož větvích hnízdí ptáci symbolizující duchovní život. Katedra: Motiv dubových listů se opakuje i na opěradle biskupského stolce. Celý prostor dotváří socha vzkříšeného Krista umístěná na pravém pilíři u vstupu do chóru. Kaple Katedrála disponuje velkým počtem kaplí. Sedm se jich nachází v severní boční lodi: kaple křestní, sv. Michaela, sv. Terezie, sv. Lva, sv. Kříže, sv. Jeronýma a sv. Jana Křtitele. Dalších sedm kaplí tvoří věnec kolem ochozu (ambitu): kaple sv. Martina, sv. Petra, sv. Josefa, osová kaple Panny Marie, kaple sv. Jakuba, Nejsvětějšího Srdce Páně a sv. Anny. Podél jižní lodi byla v 19. století nad severní galerií křížové chodby vybudována prostorná kaple zasvěcená svatému Leonovi (označovaná též jako farní kaple nebo kaple Nejsvětější svátosti). Pod jižní věží se nachází prostory dřívější mariánské kaple, které později sloužily jako sakristie prebendářů a dnes fungují jako sklad. Tato část byla postavena v 16. století ve stylu pozdní (plaménkové) gotiky, což dokládá zejména klenba s liernami a tiercerony. Na sklonku druhé světové války zde nechal biskup Terrier osadit vitráž s vyobrazením znaků dvanácti bayonských biskupů (symbolizujících dvanáct apoštolů), biskupa Terriera a papeže Pia XII. Kvůli této výzdobě se prostor někdy nazývá „sakristie biskupů“. Průchod mezi touto kaplí a bývalou sakristií prebendářů vede do křížové chodby. Ochoz a věncové kaple sdílejí unikátní asymetrickou klenbu, což je architektonická zvláštnost, kterou lze nalézt také v katedrále v Soissons. Kapitulní síň V blízkosti závěru katedrály, za kaplí svatého Jeronýma, se nachází menší klenutá místnost s liernovou klenbou. Původně sloužila jako sakristie kanovníků, později se stala kapitulní síní, k čemuž slouží dodnes. Popis památky před restaurováním od Victora Huga Spisovatel Victor Hugo navštívil katedrálu v Bayonne během své cesty do Pyrenejí v roce 1843. Ve svém díle Alpy a Pyreneje (Alpes et Pyrénées) ji popsal následovně: Varhany První varhany v katedrále instaloval v roce 1488 Dominique Castelbon. Kolem let 1580–1590 je opravil Amadis. Původně se nacházely v transeptu nad oběma vstupy do sakristie. Mezi lety 1625 a 1631 je restaurovali či znovu postavili Boysolle a pán z Benoistu. V roce 1705 nechal biskup de Beauvau nad západním portálem vybudovat kamennou kruchtu pro novou varhanní skříň, do níž byla začleněna část předchozího nástroje. Roku 1725 nástroj restauroval François Lépine, který jej doplnil o současný pozitiv v zádech (positif de dos). V roce 1774 na nástroji pracoval Mauroumec; současná varhanní skříň, která je památkově chráněná, pochází pravděpodobně z tohoto období. Během revolučního roku 1793 sloužila katedrála jako sklad píce a varhany postupně chátraly. V roce 1803 je opravil varhanář Bordis z Pau. Když v roce 1862 nechal Émile Boeswillwald celou budovu památkově klasifikovat, ochrana se rozšířila i na varhanní skříň s popisem: „částečně pozlacené vyřezávané dřevo, první čtvrtina 18. století.“ V roce 1865 přestavěla firma Merklin-Schültze nástroj v duchu tehdejší módy – z klasických varhan se staly varhany romantické. Do historické skříně byl vestavěn zcela nový nástroj se 36 rejstříky, třemi manuály o 56 tónech, pedálem o 27 tónech a třemi Barkerovými pákami. Pozitiv v zádech byl tehdy vyprázdněn. Tento nástroj byl považován za mimořádně zdařilý. Stejná firma provedla údržbu v roce 1891 a roku 1920 bylo instalováno elektrické čerpání vzduchu. V roce 1934 provedli expertní posouzení Ermend Bonnal, André Marchal a Norbert Dufourcq, na jehož základě vznikl projekt celkové rekonstrukce. V letech 1935–1937 postavil Victor Gonzalez nový nástroj s 53 rejstříky, do kterého zakomponoval prvky od firmy Merklin. Vkus se opět změnil a návrat ke starým mistrům vyžadoval obnovu zvukových barev nezbytných pro interpretaci jejich děl. Tato rekonstrukce vrátila píšťaly do skříně pozitivu v zádech a nahradila původní vestavěný hrací stůl novým, samostatně stojícím stolem čelem k oltáři. Tónová traktura byla mechanická, zatímco ovládání rejstříků a spojek bylo řešeno pneumaticky. Mnoho dobových kritiků však poukazovalo na nedostatečný výkon nástroje. V roce 1962 si André Marchal stěžoval na špatný stav varhan a v roce 1974 byl nástroj již nehratelný. Firma Danion-Gonzalez sice v roce 1979 provedla opravu a zvýšila počet rejstříků, práce však zůstaly nedokončeny a nástroj nebyl slavnostně vysvěcen. V roce 2022 byly varhany i nadále ve špatném stavu a četné projekty na jejich restaurování doposud nebyly realizovány. Kazatelna Na čtvrtém pilíři je umístěna osmiboká kazatelna z kanárského mahagonu, která pochází z roku 1760. Chrámu ji daroval kanovník Clérisse (přezdívaný pro svůj pobyt na ostrovech „Kanářan“). Kazatelna je vyvedena v rokokovém stylu (rocaille) typickém pro 18. století. Na jejích vypouklých panelech jsou vyobrazeny alegorie tří teologických ctností: Naděje (opírající se o kotvu), Láska (držící v pravé ruce planoucí srdce), Víra (se závojem staženým do čela, držící v pravé ruce kříž a v levé kalich). Čtvrtý panel nese alegorii Spravedlnosti (s mečem a vahami), která také patří mezi čtyři základní ctnosti. Na kazatelnu vede schodiště s dobovým kovaným zábradlím zdobeným propletenými iniciálami A a M (Ave Maria). Zvuková stříška (abat-voix) a zadní stěna kazatelny, jejichž originály byly zničeny během Velké francouzské revoluce, byly později nahrazeny novými kusy bez výraznější umělecké hodnoty. Vitráže Vitráže v katedrále pocházejí z období od renesance až po počátek 20. století. Zobrazují různé biblické motivy, jako je stvoření Adama a Evy, výjevy ze života Krista či scény ze života svatých. Kaple svatého Jeronýma se pyšní jednou z nejcennějších vitráží z roku 1531, která zobrazuje Krista vyhánějícího démona z těla dcery ženy kananejské. Vitráže v chóru z počátku 20. století jsou dílem Paula Louziera a Edmonda Socarda: Triforium: Pět lomených oken s trojitou kružbou (lancetami) ilustruje patnáct tajemství růžence. Horní okna: Centrální vitráže zobrazují Nanebevstoupení Krista a Nanebevzetí Panny Marie. Po pravé straně je doplňují evangelisté Matouš, Jan, Marek a Lukáš, po levé straně proroci Izajáš, Jeremjáš, Ezechiel a Daniel. Novogotické vitráže v ochozových kaplích pocházejí z 19. století. Byly zhotoveny podle návrhů (kartonů) Louise Steinheila, který je rovněž autorem nástěnných fresek v těchto kaplích a výzdoby asymetrické klenby v ambitu. Zvony V severní věži (levé) je zavěšeno 5 zvonů určených pro vyzvánění: Jacques (bourdon): tón A2, hmotnost 3 640 kg, odlit v roce 2003 zvonařstvím Cornille-Havard ve Villedieu-les-Poêles. Marie: tón C3, hmotnost 2 100 kg, odlita v roce 1819 Jeanem Delestanem, zvonařem v Dax. Léon: tón E3, hmotnost 1 000 kg, odlit v roce 1955 zvonařstvím Paccard v Annecy. Christ Roi (Kristus Král): tón G3, hmotnost 650 kg, odlit v roce 1955 zvonařstvím Paccard v Annecy. Jeanne d'Arc: tón A3, hmotnost 460 kg, odlita v roce 1955 zvonařstvím Paccard v Annecy. Zvon Jeanne d’Arc (zvaný též „zvon mladých“) odbíjí čtvrthodiny, Marie odpočítává celé hodiny a Léon třikrát denně zvoní k modlitbě Anděl Páně. Bourdon Jacques Největší zvon Jacques je výjimečným dílem, které katedrále darovalo město Bayonne spolu se státem. Odlit byl 11. července 2003, dne 20. září jej posvětil biskup Mons. Molères a 1. října byl vyzdvižen na zvonici. Uměleckou výzdobu zvonu navrhl Marc-Antoine Orellana. Na těle zvonu umělec ztvárnil tři symbolické prvky: katedrálu s křížovou chodbou, loď s vyvstávajícím stromem života a portál katedrály. Koruna zvonu (ucha sloužící k zavěšení) odkazuje na velkolepost Nebeského Jeruzaléma. Jacques je ve Francii takřka unikátní tím, že jde o polychromovaný zvon. Tělo zvonu bylo oxidací patinováno do hněda a reliéfy byly dobarveny inkousty a pigmenty. Také hlava zvonu (závěs) je asymetrická, vyřezaná z dubového dřeva s bronzovými inkrustacemi a barevně zdobená. Dekorativní prvky nese dokonce i srdce zvonu. Mezi nápisy na zvonu lze číst: „V každém věku se rozhodni milovat v pravdě“ (À tout âge, choisir d’aimer, en vérité). Historie a zajímavosti V minulosti byly zvony obvykle odlévány přímo na místě, což potvrzují archeologické nálezy objevené při stavbě sousední městské knihovny. Ve středověku se zvonice nacházela u závěru katedrály, poblíž dnešního vstupu do křížové chodby. Zvoník měl v blízkosti svého obydlí ve věži k dispozici dvojité sluneční hodiny (vertikální a rovníkové), které jsou patrné dodnes. Již v roce 1595 však město nechalo do katedrální věže instalovat mechanické hodiny. Předměty, obrazy a mobiliář Katedrála uchovává četné umělecké předměty, obrazy a oltáře, které jsou zapsány na seznamu kulturních památek francouzského ministerstva kultury. Obrazy Biskup Guillaume d'Arche si v letech 1761–1768 objednal u Claude-Josepha Verneta soubor šesti pláten ze života Panny Marie, které měly zdobit chór katedrály. Tyto neoklasicistní obrazy vytvořili žáci Římské školy. Do dnešních dnů se v katedrále dochovaly pouze tři, ostatní byly přemístěny během restaurování v 19. století: „Narození Panny Marie“ – autor: Jacques-Philippe Caresme (1734–1796). „Uvedení Panny Marie do chrámu“ – autor: Jacques-Philippe Caresme (1734–1796), obraz se nachází v sakristii. „Výchova Panny Marie“ – autor: Jean Bardin (1732–1809), umístěn v kapli svaté Anny. „Útěk do Egypta“ – autor: Nicolas Brenet (1728–1792), umístěn ve farní kapli. V jižním transeptu lze dále obdivovat monumentální plátno Poslední večeře a v bočních lodích soubor čtrnácti obrazů tvořících křížovou cestu. Křížová chodba Zdejší křížová chodba (ambit) patří k největším ve Francii. Je postavena v paprskovitém gotickém stylu a pochází ze 14. století. Ve středověku sloužila jako místo pro setkávání a jednání čtvrtí či řemeslných cechů. V galeriích se dochovaly stěnové náhrobky a náhrobní desky z období od 14. do 18. století. Severní galerie, přiléhající ke katedrále, zanikla v 19. století během regotizace vedené Émilem Boeswillwaldem. Na jejím místě byla vybudována farní kaple (kaple svatého Leona) a sakristie. Tato úprava bohužel zakryla jediný portál, který unikl ničení během Velké francouzské revoluce, a o němž se zmiňuje Victor Hugo. Křížová chodba je i dnes centrem kulturního dění, konají se zde koncerty či řemeslné trhy. V posledních letech prošla kompletní rekonstrukcí a v současnosti ji spravuje Centrum národních památek (Centre des monuments nationaux). Galerie Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Cathédrale Sainte-Marie de Bayonne na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Katedrála Sainte-Marie de Bayonne na Wikimedia Commons