Château de Pau

Hrad v Pau (francouzsky Château de Pau) je zachovaný hrad, který se nachází ve městě Pau, které je správním střediskem francouzského departementu Pyrénées-Atlantiques v metropolitním regionu Nová Akvitánie. Od roku 1840 je hrad zapsán na seznamu historických památek francouzského ministerstva kultury. Hrad byl budován od 12. do 19. století. Od roku 1927 v něm sídlí národní muzeum věnované navarrskému králi Jindřichu III., který roku 1589 usedl na francouzský trůn jako Jindřich IV. Hrad založili vikomti z Béarnu původně jako pevnost na strategickém místě střežícím brod přes řeku Gave de Pau. Od poloviny 12. století zde občas sídlil béarnský dvůr, pravidelněji pak od vlády Gastona VI. Koncem 14. století zahájil Gaston Fébus rozsáhlou přestavbu a opevnění objektu, aby upevnil suverenitu Béarnu. Roku 1464 se hrad stal hlavním sídlem béarnských vikomtů na základě rozhodnutí Gastona IV. z Foix-Béarnu, který nechal budovy zásadně zrenovovat. Poté, co se béarnští panovníci stali v roce 1481 navarrskými králi, nechali hrad za vlády Jindřicha d'Albret a Markéty Angoulémské přestavět v renesančním slohu. Jejich dcera Jana d'Albret s manželem Antoinem de Bourbon (rodiče Jindřicha IV.) zde následně vybudovali zahrady mimořádného rozsahu. Poté, co Béarn roku 1620 ztratil nezávislost při vojenském zásahu Ludvíka XIII. přímo na hradě, začal objekt postupně upadat a rozšiřující se město postupně ukrajovalo z královského panství. V 18. století se však začal šířit mýtus o „dobrém králi Jindřichovi“, který královská propaganda využívala po celé 19. století. Hrad jako rodiště Jindřicha IV. se díky tomu těšil obnovenému zájmu, což vyústilo v rozsáhlou přestavbu vedenou nejprve Ludvíkem Filipem a později Napoleonem III. Sídlo bylo zrenovováno a vyzdobeno k poctě prvního krále z rodu Bourbonů a od počátku 20. století se definitivně prosadila jeho muzejní funkce. Dnes národní muzeum navštíví přibližně 100 000 lidí ročně. Geografie Hrad se nachází v centru města Pau, které je správním střediskem (prefekturou) departementu Pyrénées-Atlantiques a historickou metropolí suverénního vikomství Béarn. Pevnost byla vybudována na jihozápadním výběžku skalnatého ostrohu, vysokého přibližně 30 metrů. Z jižní strany jej obklopuje niva řeky Gave de Pau, zatímco na severu jej od zbytku města odděluje hluboká strž Hédas. Přestože se hrad v současnosti nachází v samotném srdci města, až do 19. století stál na jeho západním okraji v polovenkovském prostředí. Celková rozloha zámeckého areálu činí 22 hektarů a zahrnuje samotné budovy, zahrady a parky, které se táhnou v úzkém pásu směrem na západ nad řekou Gave až k hranici s obcí Billère. Hlavní přístup k zámku v Pau se nachází na východní straně. Tvoří jej pevný jednoobloukový most překlenující příkop, který přímo spojuje zámeckou čtvrť (bourg mayoù) s čestným nádvořím. Další vstupy vedou ze západu přes Nemoursův most (pont de Nemours) nad ulicí Marca, propojující zámek se zahradou Basse-Plante, a ze severu branou Corisande ústící do ulice Lassansaa poblíž náměstí Place Gramont. Ze severovýchodu je přístupný po schodech od Fontánové brány (porte de la Fontaine) ze strže Hédas a z jihovýchodu portálem z bulváru des Pyrénées (Boulevard des Pyrénées). Historie Místo, kde byl hrad Pau postaven, umožňuje dohled nad brodem přes řeku Gave, který představuje jeden z klíčových bodů na severojižní cestě spojující Pyreneje – zejména údolí Ossau – s pastvinami v nížině Pont-Long. Ačkoliv je obtížné určit, zda stavba hradu předcházela vzniku vesnice, či naopak, hradní areál získal v příběhu o původu Pau symbolický význam. Legenda praví, že pro vymezení pozemků, které obyvatelé údolí Ossau udělili vikomtům z Béarn, byly do země zaraženy tři kůly – přičemž „kůl“ se v béarnském nářečí řekne pau. Slovo pau znamená rovněž palisáda, což je hypotéza často uváděná k vysvětlení názvu zámku i města. Podle jiných odborníků je však název Pau spíše spojen s předindoevropským kořenem pal, označujícím strmou skálu, podobně jako u jiných pyrenejských toponym (např. průsmyk Col de Pau, vrchol Pic Palas atd.). První písemná zmínka o hradu v Pau pochází z roku 1131, kdy vypukl spor mezi lescarským biskupem Guyem de Lons a místním šlechticem Ramonem de Bizanos. V textu je hrad uváděn jako castelo de Pal. Pozdější glosa v obecném zákoníku (for général) potvrzuje, že se u dvora Pierra II. z Béarn v roce 1147 příležitostně konala zasedání na castello de Pau. Také archeologické nálezy datují nejstarší části hradu do 12. století; konkrétně jde o věže Mazères a Billère a zbytky původního donjonu (obytné věže) na nádvoří. Tradiční historiografie již od 18. století pracovala s hypotézou, že hrad vznikl v 10. století (někdy připisovanou Centullemu IV.), žádné písemné ani archeologické doklady však tuto teorii nepotvrzují. Přikloníme-li se k výstavbě ve 12. století, mohl být jeho zakladatelem Gaston IV. z Béarn, zvaný Křižák. Toto první sídlo mělo pravděpodobně nejméně dvě nárožní věže (západní a severozápadní) a donjon na východní straně. Rozloha tehdejší pevnosti se odhaduje na přibližně 2200 m². Hrad vznikl zřejmě z potřeby vikomtů mít vlastní sídlo, ačkoliv jeho přesnou tehdejší funkci nelze definovat. První béarnští vikomti, jako Gaston VI. nebo Gaston VII., zde již pobývali pravidelně. Již za Gastona VI. zaujímal hrad v Pau výsadní postavení mezi rezidencemi panovníků; právě zde nechal Gaston VI. v roce 1188 obnovit zemská práva (obecný zákoník) Béarnu. Ve 13. století byl původní donjon stržen, aby ustoupil věži Montauser. Ta částečně přiléhá k původní stavbě; její jižní stěnu tvoří 12 až 15 metrů dlouhý pozůstatek severní zdi starého donjonu. Výstavba věže Montauser měla pravděpodobně za cíl rozšířit hradní nádvoří nebo přestavět východní část areálu v návaznosti na podhradí. Koncem 13. století už hrad obklopovalo rozsáhlé panství táhnoucí se směrem na západ, které zahrnovalo mlýn, ovocný sad a vinici. Knížata z Béarn Ve 14. století získal Béarn status suverénního knížectví pod vládou Gastona III. z Foix-Béarn, zvaného Fébus. Mladý kníže roku 1347 vyhlásil neutralitu Béarnu ve stoleté válce, čímž de facto stvrdil jeho nezávislost. Dne 5. prosince 1362 u Launacu Fébusova vojska rozdrtila armádu hraběte z Armagnacu, dědičného nepřítele rodu Foix-Béarn. Po tomto vítězství – pravděpodobně v posledních měsících roku 1363 – vypracoval Fébus plán obrany proti dvojí hrozbě: odvetě Armagnaků a anglické ofenzivě. V souladu se svými ambicemi na nezávislost vybudoval díky výstavbě a modernizaci mnoha béarnských pevností mimořádně hustý obranný systém. Hrad v Pau zaujímal v knížetem zamýšleném systému strategickou roli. Měl klíčový význam díky poloze mezi anglickou citadelou v Lourdes a tehdejším hlavním městem Béarnu Orthez. Pevnost v Pau rovněž kryla Montaner a Morlaàs před útoky z území Tarbes či Auch. Zásadní přestavba hradu proběhla v letech 1370–1380 pod vedením stavitele Sicarda de Lordat a zedníků z řad cagotů. Hlavní změnou bylo vyzdění svahů horní plošiny kamenem, čímž vznikl strmý, 60° skloněný glacis (obranný násep). Původní základna hradu se tak rozšířila a glacis byl zakončen ochozem. V nižší úrovni vzniklo vnější opevnění, z něhož vedl padací most k vrcholu nové Mlynářské věže (později věž Monnaie), tyčící se 18 metrů nad nivu řeky Gave. Věže Mazères a Billère získaly cimbuří s podsebitím (střílnami v podlaze), zatímco v jihovýchodním rohu vyrostl 33 metrů vysoký donjon. Tato věž, dnes nazývaná věž Gastona Féba, je postavena z režných cihel, což je pro fébusovskou architekturu typické. Do věže se vstupovalo opevněnou bránou Terrer. Jižní křídlo hradu, tehdy pouze jednopatrové, spojující věž Mazères s donjonem, je rovněž dílem Sicarda de Lordat. Fébus nechal na donjon vytesat svůj podpis: „Febus me fe“ (v béarnštině „Fébus mě stvořil“). Hlavním sídlem Gastona Féba zůstával hrad Moncade v Orthezu, přesto kníže od roku 1373 pobýval v Pau pravidelně, obvykle během zimy. Práce na hradě skončily kolem roku 1378, což Fébusovi umožnilo usadit se v Pau na čtyři roky (od roku 1380). Tento dlouhý pobyt následoval po „tragédii v Orthezu“, při níž zemřel jediný legitimní Fébusův syn Gaston, pravděpodobně rukou vlastního otce. Jak bylo tehdy zvykem, nechal si Fébus pro své pobyty v Pau převážet nábytek, tapiserie a nádobí. Knížete téměř vždy doprovázeli jeho nemanželští synové Yvain a Gratien, bratři Arnaud-Guilhem a Pierre a věrní rytíři jako Espan du Lion či Pierre de Gabaston. Kolem dvora se pohybovaly davy hostů, rytířů a žongléřů; po večerech kníže pořádal v hodovní síni (tinel) okázalé hostiny za doprovodu trubadúrů. Hrad Pau v centru béarnské politické moci Nástupci Gastona Fébuse — Mathieu de Foix-Castelbon, manželé Isabela de Foix-Castelbon a Archambaud de Grailly a také Jan I. z Foix — si ponechali Orthez jako své hlavní sídlo, ačkoliv na hrad v Pau pravidelně přijížděli. V roce 1408 nechal Archambaud de Grailly zpevnit opevnění kolem čtvrti bourg mayoù, kterou založil již Fébus, čímž zvýšil odolnost hradu pro případ obléhání. Knížecí návštěvy v Pau se zintenzivnily za Jana I., který zde 4. ledna 1432 v hodovní síni (tinel) zahájil významné zasedání béarnských stavů a následně zde v únoru 1434 hostil Nejvyšší soudní dvůr (Cour majour). V roce 1436 zdědil tituly svého otce Gaston IV. z Foix-Béarn. Ten na hradě v Pau pobýval velmi často až do roku 1442, poté strávil zhruba deset let ve Francii. Knížecí pobyty zde byly obnoveny v letech 1450 až 1453 a na začátku roku 1456 zde kníže opět svolal stavy. Během svých četných pobytů u francouzského dvora získal Gaston zálibu v noblesních a elegantních palácích v oblastech Berry, Anjou a Touraine. Pod tímto vlivem a v měnícím se vojenském kontextu nechal Gaston IV. provést úpravy směřující k potlačení strohého obranného charakteru hradu. Tato přestavba začala kolem roku 1462 pod vedením architekta Bertranda de Bardelon. Věže byly osazeny vysokými břidlicovými střechami, jižní křídlo bylo zvýšeno o druhé patro a stejně jako severní křídlo osazeno okny, zatímco cimbuří vnějšího opevnění bylo odstraněno. Práce trvaly přibližně deset let a Gaston IV. zemřel krátce po jejich dokončení v roce 1472. Ještě předtím se však rozhodl učinit z Pau nové politické centrum Béarnu. Dne 25. září 1464 kníže ustanovil, že Nejvyšší soudní dvůr — dříve kočovný — bude trvale sídlit na zdejším hradě, z něhož chtěl mít svou „hlavní rezidenci“. Své rozhodnutí odůvodnil centrální polohou města i bezpečím, které hrad poskytoval. Protože sám mohl kvůli probíhajícím pracím na sídle pobývat jen minimálně, jeho přání naplnila až snacha Magdaléna Francouzská, která se v Pau usadila i se svými dětmi, včetně dědice Františka Fébuse. Navarští králové Královská rezidence Sňatkem s Eleonorou Navarrskou zajistil Gaston IV. svým dědicům navarrskou korunu. Dne 6. listopadu 1481 byl František Fébus v Pamploně korunován navarrským králem, avšak vypuklé nepokoje urychlily jeho návrat do Béarnu. Mladý král svolal stavy, aby jim 24. listopadu 1482 v zámeckém sále tinel složil přísahu. František Fébus zemřel náhle 30. ledna 1483 ve své komnatě na zámku; traduje se, že skonal poté, co předchozího večera hrál na otrávenou flétnu. Jeho nástupkyní se stala sestra Kateřina Navarrská, která 14. února 1483 složila přísahu béarnským stavům a v roce 1484 se provdala za Jana d'Albret. V následujících letech navarrský dvůr sídlil trvale na hradě v Pau, kde se pravidelně konala zasedání stavů. Oba panovníci byli korunováni v Pamploně 13. ledna 1494 a následně pobývali střídavě v Navarře a Béarnu. V roce 1512 požadoval Ferdinand II. Aragonský, aby se navarrští panovníci postavili na jeho stranu ve válce proti Ludvíku XII. Ti se však rozhodli zachovat neutralitu, načež museli v červenci téhož roku čelit invazi španělských vojsk do Navarry. Kateřina a Jan uprchli z Pamplony a definitivně se uchýlili do Béarnu. Zámek v Pau se tak stal hlavním sídlem navarrských králů, kteří byli zbaveni značné části svého království. Oba panovníci zemřeli krátce po ztrátě Pamplony – Jan d'Albret v roce 1516 a Kateřina roku 1517. Jejich syn Jindřich d’Albret se ujal vlády nejprve pod poručnictvím děda Alaina d’Albret a od 21. prosince 1521 samostatně. V bitvě u Pavie byl Jindřich d’Albret zajat společně s Františkem I. Krátce poté, 27. ledna 1527, se oženil s královou sestrou Markétou. Královští manželé navštívili Pau koncem roku 1527 a právě tehdy se Jindřich d’Albret rozhodl nechat sídlo v Pau přestavět v renesančním slohu. Tato vlna úprav začala v roce 1529 a pokračovala až do roku 1535, pravděpodobně pod vedením Pierra Tournera. Vnější vzhled zámku se změnil jen mírně: úpravy spočívaly v proražení nových portálů a oken a ve vybudování dlouhé terasy v jižním křídle. Nádvoří získalo vnitřní fasádu z tesaného kamene s bohatou dekorací. Zásadní proměnou prošly interiéry: přízemní sály byly zaklenuty, na místě Fébusových kuchyní vzniklo čestné schodiště, královské apartmány získaly přepychovou výzdobu a stěny i stropy ozdobily iniciály obou manželů. Navzdory těmto úpravám pobývali král s královnou na hradě jen zřídka. Během jejich častých cest k francouzskému dvoru spravovala sídlo i knížectví až do roku 1532 králova sestra Anna d’Albret. Teprve po roce 1540 zde Jindřich a Markéta pobývali častěji, i když Markéta dávala přednost Néracu či Mont-de-Marsanu. Po smrti Františka I. v roce 1547 sídlila téměř výhradně v Pau, kde také 21. prosince 1549 zemřela. Vzpomínka na Markétu Navarrskou (přezdívanou „Markéta nad Markétami“) zůstala se zámkem v Pau spojena trvale, ačkoliv zde pobývala delší dobu až v závěru života. I během těchto vzácných návštěv však navarrský dvůr vnášel do zámku lesk a noblesu. Lou nouste Henric Smrt manželky zasadila navarrskému králi citelnou ránu. Jindřich d’Albret se následně stáhl na zámek v Pau, který až do konce své vlády opouštěl jen zřídka. Během svých posledních let se velmi aktivně věnoval správě Béarnu – revidoval místní práva (fors), reorganizoval soudnictví a usiloval o modernizaci zemědělství. V tomto období – pravděpodobně kolem roku 1554 – se také Fébusova Mlynářská věž (tour du Moulin) stala sídlem mincovny. Blížící se porod královy dcery Jany se stal předmětem mocenského střetu mezi otcem dítěte, Antoinem de Bourbon, který upřednostňoval zámky La Flèche nebo Vendôme, a Jindřichem d’Albret, jenž trval na narození potomka v Pau. Navarrský král chtěl mít porod i první měsíce života dítěte pod přímým dohledem., přičemž Janu a Antoina vinil z nedbalosti při péči o jejich prvního syna. Dědeček nakonec dosáhl svého: manželé se vydali na cestu do Béarnu a do Pau dorazili 4. prosince 1553. K porodu došlo v noci z 12. na 13. prosince 1553 mezi první a druhou hodinou ranní v pokoji v prvním patře jižního křídla zámku. Za zpěvu béarnského chvalozpěvu Nouste-Daune deù cap deù poun porodila princezna Jana chlapce, prvního béarnského prince narozeného přímo v Pau. Dědeček mu ihned dopřál tradiční rituál: potřel mu rty česnekem a vínem Jurançon se slovy: „Budeš pravý Béarňan!“ Křesťanský křest Jindřicha de Bourbon proběhl 6. března 1554 na zámku v Pau během velkolepého obřadu. Jana a Antoine brzy poté z Pau odjeli do severní Francie a malého Jindřicha nechali v Béarnu u dědečka až do jeho osmnácti měsíců. Nemocný Jindřich d’Albret zemřel 24. května 1555 v Hagetmau. Noví vládci Navarry, Antoine de Bourbon a Jana d'Albret, se neprodleně vydali do Béarnu, aby 18. srpna 1555 složili přísahu ve velkém zámeckém sále. Roku 1558 byl Béarn ohrožen španělskou invazí a tehdy čtyřletý princ Jindřich formálně předsedal několika zasedáním stavů. Následujícího roku pobýval Antoine de Bourbon na zámku delší dobu a nechal pod vedením Hervé Boullarda provést významné stavební úpravy. Za vlády Jany a Antoina byly zcela přebudovány královské zahrady a park, úpravy se dotkly také bran a opevnění. Přepych navarrského dvora si tehdy v ničem nezadal s dvorem francouzským; panovníci zde 21. prosince 1559 okázale přijali Alžbětu z Valois, novou španělskou královnu, předtím než ji doprovodili k hranicím. Jana d’Albret, kterou k kalvinismu přivedla její matka Markéta, povolila v červenci 1561 v Béarnu protestantská kázání. Smrt Antoina de Bourbon, který se předtím definitivně přiklonil ke katolické straně, dne 17. listopadu 1562, přiměla královnu k otevřenějšímu postupu. O Velikonocích roku 1563 v kostele v Pau veřejně přijala svátost podle protestantského ritu. V průběhu náboženských válek Neklidné období náboženských válek tehdy zasáhlo i Béarn, zejména poté, co královna zakázala procesí Božího těla. Napětí vyvrcholilo 18. října 1568 ediktem francouzského krále Karla IX., který nařídil konfiskaci držav navarrské královny. Tento edikt byl faktickým vyhlášením války Francie proti Béarnu. Dne 1. prosince 1568 se ve velkém sále zámku v Pau sešla béarnská šlechta a baron d’Arros vyzval k obraně země. V následujících týdnech probíhaly vojenské přípravy; francouzská armáda pod velením Antoina de Lomagne dosáhla béarnských hranic 13. března 1569. Katolické síly dorazily k Pau kolem 15. dubna a po desetidenním obléhání město kapitulovalo. Guvernérem města a hradu byl jmenován Henri de Navailles, avšak houževnatý odpor pevnosti Navarrenx umožnil protestantskou protiofenzívu vedenou hrabětem z Montgomery, která vyvrcholila znovudobytím hradu 20. srpna 1569. Jana d’Albret se poté zdržovala převážně v La Rochelle. Na zámek v Pau se vrátila až na podzim roku 1571 a ustavila zde navarrského prince generálním místodržícím. Jen několik dní před svatbou svého syna Jindřicha s Markétou z Valois navarrská královna 9. června 1572 v Paříži zemřela. Jako nový navarrský král (pod jménem Jindřich III.) panovník jen těsně unikl masakru během Bartolomějské noci 24. srpna 1572. Jako zajatec na francouzském dvoře zůstal několik let vzdálen od svého rodného sídla. V jeho nepřítomnosti zastával funkci místodržícího baron d’Arros a od roku 1575 baron de Miossens. Dne 3. února 1576 král Jindřich III. uprchl z Louvru, aby se vrátil na svá jižní území. Do Béarnu dorazil až na jaře 1579 v doprovodu manželky Markéty a sestry Kateřiny. Královský průvod dorazil na hrad 26. května 1579. Král trávil čas hrou kulečníku, šachů nebo míčových her (paume) a zahořel láskou k slečně Rebours, královnině dvorní dámě. Dne 2. dubna 1581 složil Jindřich ve velkém sále zámku přísahu stavům. Oděn v červené a zlaté – barvách Béarnu a Navarry – a s prostovlasou hlavou přísahal při „živém Bohu“ (diu bibàn), že bude „dobrým a věrným pánem“. Princezna Kateřina, která předsedala stavům již v roce 1577, se ujala role regentky znovu v roce 1582 a trvale pak od roku 1583, neboť její bratr mohl do Béarnu zavítat jen zřídka. Právě ona nechala v letech 1582 až 1583 postavit nad strží Hédas dnešní bránu Corisande. Neobvykle dlouho, dva měsíce v kuse, pobýval Jindřich III. na zámku v Pau v únoru a březnu 1584, kdy vrcholil jeho vztah s hraběnkou de Gramont. Po smrti francouzského následníka trůnu Františka 10. června 1584 se Jindřich III. Navarrský stal přímým dědicem francouzské koruny. Francouzský král Jindřich III. vyslal vévodu d’Épernon, aby přesvědčil „Béarňana“ k návratu ke katolicismu. Vévoda pobýval na zámku několik dní v červenci 1584; při této příležitosti se konaly velkolepé hostiny, pro které se přivážel led až z Pyrenejí. Vzhledem k opětovnému ohrožení invazí byla v roce 1586 posílena obrana zámku, zejména u brány Terrer. Jindřich se 2. srpna 1589 stal francouzským králem poté, co byl Jindřich III. zavražděn mnichem Jacquesem Clémentem; na trůn nastoupil jako Jindřich IV. Jeho sestra, princezna Kateřina, spravovala Béarn až do roku 1592 a v letech 1589–1590 nechala na zámku provést různé úpravy. Na jaře 1592 dorazil na hrad hrabě de Soissons, aby se setkal s Kateřinou, která k němu chovala bouřlivé city i přes odpor svého bratra krále. Jindřich IV., varován před jeho příjezdem, vydal rázné pokyny předsedovi Svrchované rady. Ten nechal zámek obklíčit a hraběte de Soissons zatknout, k velkému zoufalství Kateřiny, která sídlo definitivně opustila 26. října 1592. Expedice Ludvíka XIII. Odjezd Kateřiny Bourbonské v roce 1592 znamenal konec přímé přítomnosti navarrských králů a princů v Béarnu. Panovníka od té doby zastupoval generální místodržitel a zámek sloužil již jen jako sídlo úředníků (intendantů), kancléřství a vězení. Dne 16. března 1593 se generálním místodržitelem stal markýz de la Force, který nechal na zámku provést údržbové práce: v roce 1595 na donjonu a roku 1600 na východním kamenném mostě. La Force byl přítomen v královském kočáře během atentátu na Jindřicha IV., který 14. května 1610 spáchal François Ravaillac. Ve svých pamětech následně popsal zvláštní úkaz, k němuž došlo v předvečer vraždy: „Do města i na předměstí Pau vtrhlo obrovské množství krav, které strašlivě bučely a řvaly […] a jeden býk se vrhl z mostu, pod nímž byl druhý den nalezen mrtvý.“ Následujícího roku byl otec Françoise Ravaillaca, odsouzený k vyhnanství, uvězněn v donjonu zámku v Pau. Navzdory sblížení Francie a Navarry zůstával Béarn suverénním knížectvím, v němž nebyl katolický kult plně obnoven. V roce 1614 požádalo shromáždění generálních stavů o připojení Béarnu k Francii. Na tuto první žádost navázal 25. června 1617 edikt Ludvíka XIII. (syna Jindřicha IV.) o povinném navrácení církevního majetku v Béarnu. Svrchovaná rada Béarnu odmítla tento akt zaregistrovat a v rozhodnutí z 29. června 1618 požádala mladého krále, aby „ponechal záležitosti v nynějším stavu pro blaho své země Béarn a klid svých poddaných.“ Protože odbojná atmosféra přetrvávala, vytáhl král Ludvík XIII. roku 1620 z Bordeaux v čele silného vojska. Dne 15. října 1620 vjel král do Pau před chladné a nepřátelské obyvatelstvo. Na nádvoří zámku ho uvítali radní, k nimž Ludvík XIII. zvolal: „V budoucnu mi služte lépe a já zapomenu na minulost.“ Následujícího dne nechal král sloužit mši ve velkém zámeckém sále a poté navštívil zahrady a malý park. Dne 17. října se Ludvík XIII. vydal k Navarrenx, aby si zajistil podrobení tamní pevnosti. Odpoledne 19. října složil král přísahu před stavy shromážděnými ve velkém dolním sále zámku; předseda rady přečetl první článek výsad (fors) nejprve ve francouzštině a poté v béarnštině, načež Ludvík XIII. se zdviženou rukou přísahal slovy: „Ano.“ Dne 20. října 1620 obnovil Ludvík XIII. v Béarnu katolické vyznání procesím Božího těla ke kostelu svatého Martina a poté nechal radou zaregistrovat edikt o spojení Navarry a Béarnu s francouzskou korunou. Následujícího dne král z Béarnu odjel a nechal ze zámku do Paříže odvézt devadesát pět obrazů. Období úpadku hradu Pau Události roku 1620 znamenaly pro hrad v Pau počátek vleklého úpadku, který trval až do 19. století. Palác tehdy sloužil jako administrativní budova určená k ubytování královského guvernéra, intendanta a senešala, sídlila zde účetní komora a část prostor využívalo vězení. Od roku 1621 až do konce starého režimu (Ancien Régime) byla správa hradu svěřena mocnému rodu Gramontů. S výjimkou krátké návštěvy Filipa V. dne 31. května 1706 potomci rodu Bourbonů sídlo zanedbávali. Práce na objektu se omezovaly na nejnutnější údržbu, pouze po rozsáhlém požáru v roce 1659 byla nutná rekonstrukce východních galerií. Koncem 80. let 17. století dosáhlo chátrání vrcholu; do střech zatékalo a čestné nádvoří zarostlo trávou. V roce 1715 vypracoval guvernér de Gramont ambiciózní projekt na přesun hlavního vstupu, který byl v polovině 18. století realizován ve velmi zjednodušené podobě jako cihlový most. Inventář zámku, dříve nevídaně bohatý, se postupně rozplynul, takže v roce 1758 si musel guvernér nechat nábytek zapůjčit, aby se mohl ubytovat. V pokročilém rozkladu se nacházely i zahrady a park, kdysi výjimečný celek, neboť údržba se v 18. století stala vzácností. Větší oprava proběhla v letech 1765 až 1770, zatímco královské panství bylo okleštěno výstavbou silnice z Bayonne do Pau, náměstím Gramont a novým městským hřbitovem. Na konci 18. století se ve velkém sále konaly honosné plesy, připomínající zašlou slávu navarrského dvora. Parlamentní vzpoury se odehrávaly v napjaté celonárodní atmosféře, která vyústila ve Velkou francouzskou revoluci. Hrad v Pau unikl zkáze především díky úctě k Jindřichu IV. Na návrh poslance Bertranda Barèrea rozhodlo Ústavodárné shromáždění v roce 1791, že „králi bude ponechán také hrad v Pau s jeho parkem jako projev úcty národa k památce Jindřicha IV.“. Přesto byla o rok později část zahrad a stájí rozprodána jako konfiskát (tzv. národní majetek). V roce 1793, během jakobínského teroru, byla na veřejném prostranství spálena kopie kolébky Jindřicha IV., zatímco skutečný želví krunýř byl včas ukryt.. Direktorium departementu Pyrénées-Atlantiques rozhodlo v roce 1796 o prodeji celého zámeckého parku, ale tváří v tvář riziku jeho rozparcelování se stovka občanů z Pau rozhodla založit společnost, která skoupila všechny parcely, aby je zachovala jako veřejnou promenádu. Proměny hradu v 19. století Během své návštěvy v Pau 22. července 1808 zhodnotil císař Napoleon I. hrad jako stavbu „ve velmi špatném stavu“. Architekt Auguste Famin následně vypracoval plány na celkovou rekonstrukci sídla, kterou vyčíslil na milion franků. Projekt však nebyl kvůli vysoké nákladnosti realizován. Kult „dobrého krále Jindřicha“ ve Francii od období Restaurace sílil, zatímco v Pau se pod vlivem romantismu rozvíjel zimní turismus. Význační hosté toužící obdivovat výhled na Pyreneje a navštívit rodiště Jindřicha IV. se v první polovině 19. století na zámku v Pau střídali jeden za druhým. Postupně sem zavítali Ludvík Antonín, vévoda z Angoulême (1814), Marie Josefa Saská (1819), budoucí švédský král Oskar I. (1822), panovníci obojí Sicílie (1830), Gustave Flaubert (1840), Antonín Orleánský (1841) či Victor Hugo (1843). Jindřich IV. zůstal jediným francouzským králem, který se těšil popularitě i po revoluci, a právě úcta k němu přiměla bourbonské panovníky zajímat se o stav rodového sídla svých předků. Opravy hradních apartmánů začaly za Ludvíka XVIII. pod vedením architekta Jeana Latapieho mladšího. Práce většího rozsahu byly zahájeny roku 1838 za červencové monarchie, neboť král Ludvík Filip I. si přál pozdvihnout hrad na úroveň důstojné královské rezidence. Do roku 1852 provedli architekti Lefranc a Vincent Latapie významné úpravy: odstranili opevněnou chodbu spojující dolní a čestné nádvoří, přeměnili předbrání na kapli a na západě přistavěli dekorativní věž (věž Ludvíka Filipa), tvořící symetrický protipól k věži Mazères. V rámci vybavení interiérů byly pořízeny předměty v novorenesančním a novogotickém slohu, byl vytvořen pietní „rodný pokoj Jindřicha IV.“ a doplněna sbírka tapiserií, převážně z manufaktury Gobelins. Ludvík Filip, zachránce tohoto sídla i Versailles, však na hradě nikdy nepobýval, neboť musel roku 1848 odejít do exilu v Anglii. Únorová revoluce vedla k dočasnému pozastavení prací. Zatímco hlavní rezidence Ludvíka Filipa, včetně Tuileries či Palais-Royal, byly revolucionáři vypleněny, hrad v Pau byl drancování ušetřen a od 1. března 1848 přešel pod státní správu majetku. Sídlo poté sloužilo jako vězení pro emíra Abd el-Kádra a jeho doprovod čítající 89 osob (od 29. dubna do 2. listopadu 1848). Státní převrat z 2. prosince 1851 a následný plebiscit vynesly k moci Ludvíka Napoleona Bonaparta, který přijal titul Napoleon III. Ten obnovil civilní správu hradu a v roce 1853 rozhodl o oficiálním pokračování rekonstrukčních prací. O hrad následně až do 70. let 19. století postupně pečovali architekti Alexis Paccard, Jacques-Martin Tétaz, Louis-Auguste Couvrechef, Gabriel-Auguste Ancelet a Auguste Lafollye. Jelikož vnitřní výzdoba byla již téměř hotová, práce se soustředily především na exteriér: zahrnovaly opravu fasád a vikýřů či restaurování portálů a oken. Klíčovým zásahem byla demolice zchátralého východního křídla (bývalého kancléřství), které nahradil portikus se třemi arkádami. Tento prvek navrhl architekt Ancelet, zatímco dva medailony s iniciálami „H“ a „M“ si roku 1861 u sochaře Charlese-Martiala Bauryho objednal hrabě Émilien de Nieuwerkerke. V téže době vznikly budovy spojující portikus s věží Montaüser, včetně věže Napoleona III. v severovýchodním nároží. Císař Napoleon III. navštívil zámek několikrát (v letech 1854, 1863 a 1868), stejně jako císařovna Evženie během svých častých lázeňských pobytů na jihozápadě Francie. Na podzim roku 1868 (od 30. září do 6. listopadu) na zámku pobývala španělská královna Isabela II., která sem uprchla ze své vlasti. Národní muzeum Po pádu druhého císařství roku 1870 si hrad v Pau zachoval status prestižní rezidence. V rámci třetí republiky se stal národním palácem a v roce 1871 zde pobýval prezident Sadi Carnot. Na počátku 20. století následovala řada významných návštěv, například španělského krále Alfonse XIII. dne 27. července 1905 či britského krále Edvarda VII. během jeho častých pobytů v Biarritzu. Na jaře 1918, kdy Němci zahájili sérii ofenziv s cílem urychlit konec první světové války, se na zámku dočasně usídlilo několik odborů ministerstva financí. Od 20. let 20. století začala muzejní funkce zámku postupně převládat nad rezidenční, až byl roku 1927 oficiálně prohlášen národním muzeem. Komentované prohlídky – navazující na trasu vytvořenou již roku 1848 – se soustředí na odkaz Jindřicha IV., přičemž hlavním lákadlem je kolébka „dobrého krále“ z želvího krunýře. Sbírky se zaměřují především na připomínku vlády Jindřicha IV. a jeho doby. Muzeum ročně přiláká přibližně 100 000 návštěvníků, přičemž v paláci se i nadále střídají významní hosté: od generála de Gaulla (1959), přes Haile Selassieho I. (1959), Nikitu Chruščova (1960) a prince Philipa (1992) až po švédskou královskou rodinu v roce 2018. Dne 13. ledna 2020 se na zámku konal summit G5 Sahel, na kterém se sešli hlavy států Francie, Burkiny Faso, Mali, Mauritánie, Nigeru a Čadu. Od roku 1995 prochází hrad v Pau aktivní fází rekonstrukce vnějšího pláště budovy: v letech 1995 až 2000 proběhla oprava střech, v letech 2002 až 2009 renovace fasád, v roce 2010 přišel na řadu donjon a kaple a v roce 2015 byla provedena nová dlažba čestného nádvoří. Popis Celkové uspořádání Hrad v Pau, vybudovaný na skalnatém ostrohu, má nepravidelný polygonální půdorys. Samotná stavba se tyčí na vrcholu dvou svahů a obklopují ji dva hradební okruhy. Vnější opevnění opisuje přibližně tvar velkého písmene D, jehož horní úhel je zkosený a jehož rovná strana (tětiva) směřuje k řece Gave de Pau. Vlastní budovy zámku kopírují tentýž polygonální půdorys vnitřního prstence. V současnosti palác lemuje šest věží, zatímco sedmá – zvaná Mincovní (de la Monnaie) – je součástí vnějšího hradebního okruhu. Všechny tyto věže mají obdélníkový půdorys a jsou propojeny silnou zdí, k níž přiléhají obytná křídla tvořící palác. Toto uspořádání vytváří protáhlé nádvoří, které se směrem k východu zužuje do ostrého hrotu (připomínajícího tvar žehličky). Zámecký areál se rozkládá na ploše 6227 m², z čehož 2300 m² připadá na zastavěnou plochu palácových křídel a 850 m² na čestné nádvoří. Hradby Hrad obklopují dva hradební okruhy. První (vnější) hradba stojí na skalním ostrohu ve výšce 30 m nad nivou řeky Gave. Během stavebních prací v 70. letech 14. století – za vlády Gastona Fébuse – zde byly navršeny mohutné násypy zpevněné dlouhou opěrnou zdí z tesaného kamene; tato vnější hradba byla tehdy zakončena cimbuřím. Druhá hradba chrání vrcholovou plošinu. Rovněž za Fébuse byly svahy tohoto opevnění obloženy kamenem. Druhý okruh od té doby tvoří prudký glacis (obranný svah) pod úhlem 60°, zakončený ochozem s nízkou parapetní zídkou. Až do 15. století chránila zámek ještě třetí hradba, ale úpravy za Gastona IV. ji začlenily přímo do zámeckého traktu, přičemž její cimbuří bylo strženo. Mezi první a druhou hradbou se nachází dolní nádvoří (basse-cour), které tvoří širokou prstencovitou terasu. Na její jižní straně se nachází malá zahrada a na severní promenáda osázená platany. V první hradbě se dnes nachází několik průchodů. Především je to brána Corisande, postavená roku 1582 na příkaz Kateřiny Bourbonské. Tato věžová brána s padacím mostem a jediným obloukem umožňovala přístup ze severní části dolního nádvoří (nad strží Hédas) do zahrad založených v 16. století. Brána byla upravena a rozšířena roku 1766 a v roce 1828 doplněna o štít (fronton). Původní padací most byl v 19. století nahrazen zděným mostem s jedním pilířem a dvěma cihelnými oblouky různé velikosti. Nemourský most pak spojuje dolní nádvoří s parkem nad ulicí Marca; vybudován byl za červencové monarchie. Na severovýchodě vnější hradby se nachází vstupní brána z dob Gastona Fébuse. Ta byla za časů historika Raymonda Rittera ještě zazděná a zasypaná, dnes však díky schodišti umožňuje přístup ze strže Hédas na dolní nádvoří. Až do 19. století se druhá hradba překonávala branou Terrer, na niž navazovala opevněná chodba vedoucí na čestné nádvoří. Dnes je tento přístup možný skrze mříž na Boulevard des Pyrénées a mírnou rampu. Hlavní vstup do zámku vede z východní strany přes cihlový a kamenný jednoobloukový most klenoucí se nad příkopem; postaven byl v polovině 18. století jako náhrada za středověký padací most. Pro posílení vnějšího opevnění nechal Gaston Fébus kolem roku 1375 postavit Mincovní věž (tour de la Monnaie). Původně se jmenovala Mlýnská věž a sloužila jako mohutný obranný prvek vysunutý směrem k lávce přes řeku. Věž dosahuje výšky 18 m, má základnu o ploše 110 m² a je postavena z vrstev valounů a cihel s tesanými kameny na nárožích. Přístup na vrchol věže z dolního nádvoří byl za Fébuse řešen padacím mostem, v 15. století byl ochoz opatřen cimbuřím. Věž má čtyři podlaží, severní stěna je bez otvorů a jižní je prolomena střílnami pro sledování prostoru Camp batalher. Kolem roku 1554 byla ve věži zřízena mincovna, která jí dala současný název. Jindřich II. Navarrský tehdy pověřil rytce Jeana Frondellea instalací mlýna poháněného vodou z náhonu, určeného k ražbě béarnské mince zvané vaqueta. Později nechala Jana d'Albret postavit budovu mincovny přímo u paty vnější hradby. Věž sloužila k ražbě mincí až do roku 1778. V 19. století byly v jejím sousedství postaveny mlýny a pivovar, které ji zcela zakryly. Teprve roku 1976 byly tyto průmyslové objekty zbourány, čímž se věž opět odkryla. Dnes je v ní instalován výtah pro přístup na dolní nádvoří hradu. Věže Hrad v Pau má šest obdélníkových věží vybudovaných postupně od 12. do 19. století. Jednou z nejstarších je věž Mazères, jejíž spodní část pochází z 12. století a cimbuří ze století čtrnáctého. Nachází se na západním konci pevnosti a již od počátku plnila funkci nárožní věže. Má čtvercový půdorys o straně 7,2 m, výšku 22,3 m a zdi silné až 1,65 m. Její název odkazuje na obec Mazères ležící na protilehlém břehu. Pojmenování je zřejmě mladšího data; za Gastona Fébuse se nazývala „Věží komnaty“ a v roce 1638 „Věží kabinetů“. Těsně na sever od ní stojí věž Ludvíka Filipa – dekorativní „dvojče“ věže Mazères postavené v polovině 19. století. Na severozápadě se nachází věž Billère, rovněž z 12. století. Má čtvercový půdorys o straně 6,8 m a výšku 30 m. Do úrovně třetího patra je postavena z říčních valounů kladených do vzoru rybí kosti (opus spicatum), čtvrté patro je již kompletně z cihel. Podobně jako u věže Mazères je i tato pojmenována po blízké obci Billère. Ačkoliv věž k této obci směřuje, svůj název nese především proto, že král Jindřich IV. v Billère strávil část dětství u své kojné Lassansàa. Na severní straně zámku stojí věž Montaüser ze 13. století. V roce 2014 odhalily archeologické práce na čestném nádvoří mohutné základy v těsné blízkosti této věže. Objevená struktura o rozměrech 10 × 11 metrů se zdmi silnými 2,5 m naznačuje, že by mohlo jít o původní donjon nebo jádro nejstaršího hradu, současné s věžemi Mazères a Billère. Západní, jižní a východní zdi této stavby byly strženy, zatímco severní zeď posloužila jako základ pro nynější věž Montaüser. Ta je 11,8 m dlouhá, 6,85 m široká a 25 m vysoká. V 19. století se název psal jako Montauzet nebo Monte-aüset, což v béarnštině znamená „Vzhůru k ptákům“. Raymond Ritter však toto lidové vysvětlení odmítá a jméno připisuje domu Catherine de Montauser, který v 16. století stál naproti věži. V 18. století sloužila jako zbrojnice a v jejím přízemí se dnes nachází recepce národního muzea. Na severovýchodě uzavírá hradní areál věž Napoleona III., která tvoří protiváhu Fébusovu donjonu. Má čtyři patra a byla postavena během stavební kampaně v letech 1853–1870. Posledním prvkem je věž Gastona Fébuse (neboli donjon) v jihovýchodním nároží. Představuje klíčovou část pevnosti, kterou nechal na konci 14. století vybudovat kníže Fébus. Donjon má obdélníkový půdorys 16 × 12 metrů, výšku 33 m a zdi o síle 2,8 m. Fébusův architekt Sicard de Lordat použil k výstavbě výhradně režné cihly – materiál dostupný, levný a umožňující rychlý postup prací. Donjon měl původně břidlicovou střechu, o kterou přišel po bouři roku 1817. Současné cimbuří bylo doplněno až během úprav v 19. století. Věž sloužila po několik staletí jako vězení (minimálně od 16. století do roku 1822). V jejím přízemí byly až do konce 16. století uchovávány nejcennější poklady navarrských panovníků – archivy, zlaté nádobí a drahocennosti. V 19. století zde Auguste Lafollye zřídil knihovnu v „Bernadottově salonu“ v prvním patře. V roce 2019 byl tento salon po osmileté rekonstrukci znovu otevřen a slouží jako společenský pokoj. V průběhu staletí nesl donjon různé názvy: Velká cihlová věž, Kastelánská věž, Věž správce (concierge) nebo Vězeňská věž. Obytný palác Jižní křídlo Exteriér Jižní křídlo, které tvoří hlavní obytnou část hradu, v sobě zahrnuje reprezentační apartmány a rozkládá se mezi věží Mazères a Fébusovým donjonem. S donjonem je propojeno Bernadottovou chodbou, vybudovanou v 19. století v historizujícím slohu 15. století. Křídlo je orientováno do údolí řeky Gave a k Pyrenejím. Přízemí a první patro jižního křídla nechal postavit Sicard de Lordat během stavební kampaně ve 14. století, druhé patro bylo přistavěno kolem roku 1472. U paty jižní fasády se nachází terasa vybudovaná v 16. století, která v úrovni přízemí spočívá na původním Fébusově druhém hradebním okruhu. První patro osvětluje šest oken zakončených nadokenními římsami, zatímco v úrovni někdejšího ochozu Fébusovy pevnosti se dochovala řada krakorců se třemi ústupky z 15. století. Ve druhém patře se otevírá šest oken s křížovými pruty a římsami, které dosedají na ozdobné patky (konzoly). Jižní fasádu doplňuje pět velkých vikýřů s trojúhelníkovými frontony (štíty) v renesančním stylu, které jsou dílem Augusta Lafollyeho. Na východním konci nechal Lafollye mírně vystoupit rizalit s čestným schodištěm; jeho okna jsou oproti zbytku křídla výškově posunuta. Na severní fasádě (směrem do nádvoří) vyznačují úroveň velkého dolního sálu v přízemí dvě okna ze 16. století. Jsou zakončena kladím – levé je novodobé, pravé původní renesanční. Portál s profilovaným překladem ze 16. století, který se původně nacházel mezi těmito okny, byl v 19. století přesunut do jihozápadního koutu nádvoří. Na východním konci vnitřní fasády se nachází sdružené okno a široký vstup vedoucí k čestnému schodišti. V prvním patře jsou na západní straně tři kamenná sdružená okna z druhé poloviny 15. století a na východní straně tři další okna v renesančním stylu (prostřední z nich je novodobé). Stejné uspořádání platí i pro druhé patro: čtyři okna z 15. století na západě, zatímco na východě jedno okno ze 16. století a dva další otvory rozdělené profilovaným sloupkem (pravý je novodobý). Na vrcholu vnitřní fasády jižního křídla se tyčí dva moderní sdružené vikýře a čtyři další vikýře v renesančním stylu. Interiér V přízemí jižního křídla se směrem na západ otevírá jídelna službukonajících důstojníků. Ta je zaklenuta dvěma křížovými klenbami ze 16. století, oddělenými pasem. Dvě sochy z tvrzeného papíru (carton-pierre) – představující Jindřicha IV. a Sullyho – lemují portál vedoucí do velkého dolního sálu hradu. V této rozlehlé místnosti se dnes nachází hradní jídelna, nazývaná Sál sta příborů (salle des cent couverts). Svůj název odvozuje od slavnostního stolu o délce 18 metrů, k němuž mohlo usednout až sto hostů. V 19. století zde pořádal bankety vévoda z Montpensier a 5. října 1979 také prezident Valéry Giscard d'Estaing. Stěny zdobí tapiserie z manufaktury Gobelins, mezi nimiž vynikají série Hony Maxmiliánovy a Měsíce podle Lucase. Dříve se tato místnost jmenovala Stavovský sál, ačkoliv se zde béarnské stavy sešly pouze jednou, u příležitosti návštěvy Ludvíka XIII. roku 1620. Ještě starší název sálu byl Zbrojnice (Salle d'Armes), neboť zde byla knížata a šlechtici pasováni na rytíře. Velký dolní sál byl původně vyzdoben portréty všech béarnských panovníků, a to až do roku 1690, kdy je ministr Louvois nechal odvézt do Paříže. Během revoluce sloužila místnost jako vojenská stáj, v 19. století však prošla rekonstrukcí. Na východním konci sálu stojí mramorová socha Jindřicha IV., kterou kolem roku 1610 vytvořil Pierre de Francqueville a hradu ji roku 1819 daroval Ludvík XVIII. V prvním patře tvořil dnešní přijímací salon a velký reprezentační salon původní hradní hodovní síň neboli tinel. Ve středověku se v tomto sále scházel Nejvyšší soud v Béarnu (Cour Majour), Gaston Fébus zde pořádal hostiny a od 15. století místnost sloužila jako trůnní sál navarrských králů. Často zde probíhala zahajovací zasedání stavů, při nichž béarnská knížata skládala přísahu. Právě zde byl také pokřtěn Jindřich IV. Oba současné salony zdobí několik tapiserií, velký reprezentační salon navíc krášlí kamenný krb ze 16. století. Vystaveno je zde několik váz ze Sèvres, dvě vázy z Číny a bronzová socha dětského Jindřicha IV. od Françoise Josepha Bosia. Za vlády Ludvíka Filipa byl instalován kazetový strop, na němž se střídají – ryzím zlatem pozlacené – iniciály prarodičů Jindřicha IV. Za velkým reprezentačním salonem se nachází rodinný salon, který je považován za skutečné rodiště krále Jindřicha IV. (známý byl též jako salon královny Markéty). První patro jižního křídla uzavírá Císařova ložnice, nazývaná též pokoj Jindřicha d'Albret. Druhé pojmenování je však nepřesné, neboť ložnice navarrských králů se nacházely až ve druhém patře. V tomto pokoji pobýval Gaston Fébus během svých návštěv i mnozí významní hosté, například Ludvík XI., František I. nebo císař Karel V. Na ložnici navazuje Císařův kabinet v prvním patře věže Mazères a apartmány císařovny v západním křídle. Ve druhém patře jižního křídla se nacházejí historické hradní apartmány. Během svého nuceného pobytu v roce 1848 obýval emír Abd al-Kádir se svým doprovodem několik těchto místností, včetně ložnice paní Adelaidy (neboli Ludvíka XIV.), Vlámského salonu a kabinetu Psyché. Tyto tři pokoje tvořily Abd al-Kádirovo apartmá. Celý soubor byl ve 20. století výrazně pozměněn; ložnice paní Adelaidy a Vlámský salon byly roku 1936 vybourány, aby uvolnily místo sálu svatého Jana. V 50. letech 20. století byla tato řada místností, zahrnující sál a kabinet Psyché, zasvěcena historii a legendě o Jindřichu IV. Následuje jedna z hlavních částí hradu – Králova ložnice, nazývaná též ložnice Jindřicha IV. Přestože se budoucí francouzský král narodil o patro níže, byla tato místnost v 19. století vybrána jako důstojné místo pro uložení želvího krunýře, který Jindřichovi sloužil jako kolébka. Ludvík XVIII. a následně Ludvík Filip nechali pokoj upravit právě pro účely vystavení tohoto krunýře, jenž byl v té době předmětem skutečného uctívání. Jde o bývalou ložnici navarrských králů, v níž roku 1483 pravděpodobně zemřel František Fébus. Spolu s posledními dvěma místnostmi na patře – ložnicí a kabinetem Jany d'Albret – tvořily tyto tři prostory v 16. století apartmá Jany d'Albret. Současná ložnice Jany d'Albret vznikla z bývalého králova kabinetu a dominuje jí monumentální vlámská postel z roku 1562, zatímco nynější kabinet Jany d'Albret sloužil původně jako královnina oratoř. Všechna podlaží jižního křídla hradu obsluhuje čestné schodiště (escalier d'honneur), vybudované kolem roku 1528 za vlády Jindřicha d'Albret a Markéty Navarrské. Toto schodiště s přímými paralelními rameny je postaveno v renesančním slohu, který se v 16. století rozšířil na zámcích jako Chambord, Montal, Châteaudun či Blois. Čestné schodiště tvoří celkem 107 stupňů o šířce 2,63 m, které propojují prostorné podesty. Stoupající klenba prvního ramene v podobě stlačeného oblouku je zdobena žebry křížícími se do kosočtverců. Pod patkou klenby probíhá vlys, na němž se opakují iniciály H a M (Jindřich a Markéta). První podesta je zaklenuta dvěma poli, z nichž jedno má křížovou klenbu. Klenba druhého ramene sestává z jednadvaceti kazet s rostlinnými motivy (rozvilinami), zatímco druhá podesta se skládá ze tří polí, z nichž dvě mají hvězdovou klenbu (s liernami a tiercerony). Ve vyšších patrech je výzdoba skromnější, neboť reprezentativní vzhled nebyl nad úrovní prvního patra s trůnním sálem již vyžadován. Podesty zdobí dvě velké vázy z červeného porfyru. Jde o dary, které švédský král Karel XIV. (vlastním jménem Jean-Baptiste Bernadotte, rodák z Pau) věnoval Ludvíku Filipovi. Čestné schodiště vzniklo v 16. století na místě bývalých kuchyní Gastona Fébuse, z nichž se v přízemí dochovala malá část v podobě chodby. Západní křídlo hradního paláce Západní křídlo hradu v Pau spojuje věže-„dvojčata“ (Mazères a Ludvíka Filipa) s věží Billère. Mezi oběma věžemi byla během úprav v 19. století přidána dvě okna a renesanční vikýř. V přízemí je patrný půlkruhový portál; podle nerealizovaného projektu zde mělo vyúsťovat podkovovité schodiště směřující na dolní nádvoří. Mezi věží Ludvíka Filipa a věží Billère se v prvním patře nachází terasa z 19. století, přístupná portálem a zakončená třemi profilovanými okny. Ve druhém patře jsou tři moderní okna v historizujícím slohu 15. století. Směrem do nádvoří tvoří západní křídlo velmi úzkou fasádu s věžičkou, v níž se nachází točité schodiště z konce 15. století, zvané „schodiště Jindřicha IV.“. Uprostřed této fasády jsou nad sebou umístěna tři velká okna, nad nimiž se tyčí renesanční vikýř. Tyto otvory lemuje po každé straně osm medailonů s vyobrazeními antických bojovníků, dětí či postavy Lukrécie. Fasáda i věžička schodiště jsou pokryty kamenným obkladem ze 16. století. V přízemí západního křídla se nachází Strážnice (salle des Gardes). Tato místnost byla v 15. století zaklenuta dvěma poli křížové klenby, jejíž žebra sbíhají na ozdobné konzoly. Prostora později sloužila jako kuchyně a následně jako čekací salon. Uprostřed je umístěn model zámku v podobě z roku 1838, jehož autorem je Pierre Saget. V prvním patře se nacházejí apartmány císařovny (tzv. malé apartmány), které tvoří budoár, ložnice, koupelna, šatna a pokoje pro služebnictvo. Původně byly vybudovány pro manželku Ludvíka Filipa, královnu Marii Amálii, nakonec je však využívala císařovna Evženie. Ve druhém patře se nachází Bourbonský kabinet a sál Marquet de Vasselot, určený k prezentaci muzejních sbírek. Dekorace a vybavení hradu Z původního vybavení sídla béarnských knížat a navarrských králů se do dnešních dnů nedochovalo téměř nic; od 17. století se inventář postupně rozptýlil do různých sbírek. Za vlády Gastona Fébuse putoval nábytek spolu s knížetem do jeho jednotlivých sídel. Kníže tehdy disponoval nesmírným pokladem, který zahrnoval vzácné zlaté a stříbrné nádobí. Dva inventáře z 15. století dokládají drahocenné předměty, které se na zámku nacházely za vlády Jana I. Šlo o množství pohárů a číší ze zlata, stříbra či pozlaceného stříbra, osázených stovkami perel, safírů a rubínů. Nechyběla ani zlatá koruna, heroldský mantl (almoner) se znaky Foix a Béarnu nebo dvě pozlacená umyvadla s křížem svatého Jiří. Tento poklad byl bezpečně uložen v hradním donjonu. V období renesance dosáhlo vybavení zámku nevídaného bohatství. Tapiserie byly – stejně jako dnes – velmi početné a zobrazovaly témata jako zkázu Tróje, dějiny Jeruzaléma či Herkulovy hrdinské činy; zmiňován je také kus se znaky Béarnu a Foix. Zámek ukrýval orientální koberce, sametové soupravy lůžkovin, baldachýny ze stříbrného brokátu, závěsy z bílého damašku a nepřeberné množství zlatého nádobí a mobiliáře. V 17. století byla téměř celá tato výbava odvezena do Paříže, zejména během dvou velkých přesunů v letech 1602 a 1636 za vlády Jindřicha IV. a Ludvíka XIII. V 19. století byl zámek znovu vybaven nábytkem s cílem rekonstruovat interiéry v renesančním duchu. Od té doby se v něm nachází rozsáhlá sbírka tapiserií ze 17. a 18. století, pocházejících především z manufaktury Gobelins. Tato sbírka se zaměřuje na výjevy z lovu, polní práce, šlechtické kratochvíle 16. století a život Jindřicha IV. Zámek zdobí také mobiliář zahrnující židle a křesla ve stylu Ludvíka XVI., španělské kabinety (bargueño) a postele ze 16. století či kazatelnu z 15. století. Při restaurování za Ludvíka Filipa bylo rozhodnuto nezařazovat obrazy z královské sbírky, aby vynikla dekorativní funkce tapiserií. Teprve od roku 1860 byla do rodinného salonu instalována plátna o Jindřichu IV. Od té doby se sbírka obrazů národního muzea rozrostla o stovku děl. Mezi hlavní exponáty patří díla s jindřichovskou tematikou, například obraz Jindřich IV. jako Mars od Jacoba Bunela, králova stolní hra trictrac nebo jeho socha od Francquevilla. Nejslavnějším předmětem však zůstává želví krunýř, který údajně sloužil jako první kolébka budoucího krále Jindřicha IV. Severní křídlo hradního paláce Severní křídlo hradu se táhne od věže Billère až k věži Montaüser. Podobně jako u jižního křídla pocházejí přízemí a první patro z dob přestavby Gastona Fébuse ve 14. století, zatímco druhé patro a podkroví se datují do úprav Gastona IV. v 15. století. Vnější fasáda prošla během prací v 19. století radikální proměnou, či byla dokonce zcela přestavěna. Naproti tomu vnitřní fasáda si uchovala svůj charakter ze 16. století. Tuto fasádu směřující do nádvoří lze rozdělit do tří částí. První tvoří zkosené nároží (pan coupé) u napojení na věž Billère. Zde jsou nad sebou umístěny portál se stlačeným obloukem a křížové okno v přízemí, následované dalšími dvěma křížovými okny s profilovanou nadokenní římsou v prvním a druhém patře. Druhou část fasády tvoří čtyřboký schodišťový rizalit, který nevystupuje z linie nádvoří a ukrývá točité schodiště. V jeho přízemí se nachází profilovaný portál, nad nímž následuje pětice oken s profilovaným ostěním a nadokenními římsami. Poslední úsek mezi schodištěm a věží Montaüser tvoří rozlehlá zeď s devíti kamennými křížovými okny (třemi v každém podlaží). Nad touto částí křídla se tyčí tři mohutné vikýře, jejichž štíty zdobí rostlinné motivy a po stranách doplňují chrliče. V interiéru severního křídla bylo každé patro dříve rozděleno na dva rozlehlé sály, které byly později přepaženy a propojeny chodbou. V přízemí hlavní části křídla se v místech bývalé jídelny důstojníků dnes nachází muzejní obchod, zatímco v prvním patře je řada tří pokojů. U věže Billère se nacházejí bývalé hradní latríny, z nichž se však nedochovaly přepážky ani kamenná sedátka. V prvním patře zkoseného nároží u věže Billère je umístěn kabinet maleb 19. století. Severovýchodní křídlo hradního paláce Severně a východně od věže Montaüser se rozkládá palácové křídlo (corps de logis) vybudované v 19. století za Napoleona III. v historizujícím slohu 15. století. U věže Montaüser stojí vížka s novodobým dřevěným schodištěm, které nahradilo původní točité schodiště stržené během rekonstrukce. Toto křídlo je v severovýchodním nároží zakončeno věží Napoleona III.; v tomto moderním celku dnes sídlí správa národního muzea a služební byty. Na východní straně se zámek od 19. století otevírá směrem do města peristylem se třemi arkádami, který je propojen s donjonem. Pilíře a klenby tohoto peristylu přebírají určité motivy z oken velkého sálu a kleneb čestného schodiště. Tento komplex z 19. století — zahrnující severovýchodní křídlo, věž Napoleona III. a portikus — stojí na místě bývalého kancléřství (Chancellerie). Původní dlouhé galerie na východní straně nechal postavit v 15. století Gaston IV. Po požáru v dubnu 1659 byly nekvalitně obnoveny, v 18. století přestavěny a na počátku 19. století se již nacházely v havarijním stavu, což vedlo k jejich demolici za Druhého císařství. V době své největší slávy sloužila budova kancléřství k zahajovacím zasedáním zemských stavů a až do 50. let 19. století plnila administrativní funkci pro potřeby radů a přísedících. Ve druhém patře této budovy byl až do konce 60. let 18. století umístěn také zámecký mobiliář (garde-meuble). Hradní kaple Současná zámecká kaple byla vysvěcena v roce 1843 bayonnským biskupem. Od roku 1840 je umístěna v obranném předbrání (avant-corps) ze 16. století (pravděpodobně z roku 1589), které dříve zajišťovalo spojení s městem přes padací most; ten na východě navazoval na kamenný most stržený roku 1824. V roce 1892 byl do jeho východního průčelí proražen půlkruhový portál s dekorací z kamene a mramoru z Izeste. V horní části byla osazena pamětní deska k oslavě Jindřicha IV. (původní byla za revoluce zničena a za Červencové monarchie obnovena v identické podobě). Tato budova byla dříve známa jako první strážnice (premier corps de garde); její střecha tehdy nepřiléhala k donjonu, ale k hradbě vnitřního opevnění. Tato přístupová brána i s padacím mostem ztratily svůj význam v 18. století po výstavbě pevného cihlového mostu. Empory (tribuny) kaple umožňují přímý vstup do prvního patra jižního křídla hradu přes tzv. Bernadottovu chodbu. V interiéru kaple stojí za pozornost vitráž Klanění tří králů, zhotovená v Sèvres podle předlohy Francisca de Zurbarána. Před zřízením této novodobé kaple stávalo na hradě jedno či více starších sakrálních míst, jejichž přesné umístění však nelze určit. Za vlády Gastona Fébuse prameny zmiňují soukromou kapli jako „la capere deu casteg de Pau“. Návštěvník z 15. století uvádí existenci několika kaplí, zatímco Markéta z Valois popisuje malou kapličku o délce „tří nebo čtyř kroků […], která byla plná, už když nás tam bylo sedm nebo osm“. Účetní záznamy dokládají údržbu této kaple až do 18. století. Historik Raymond Ritter vyslovil hypotézu o jejím umístění (v době rodu Albret) v západním křídle, zároveň však předpokládá, že kaple mohla v průběhu staletí měnit své místo. Dekorace a vybavení hradu Z původního vybavení sídla béarnských knížat a navarrských králů se do dnešních dnů nedochovalo téměř nic; od 17. století se inventář postupně rozptýlil do různých sbírek. Za vlády Gastona Fébuse putoval nábytek spolu s knížetem do jeho jednotlivých rezidencí. Kníže tehdy disponoval nesmírným pokladem, který zahrnoval vzácné zlaté a stříbrné nádobí. Dva inventáře z 15. století dokládají drahocenné předměty, které se na hradě nacházely za vlády Jana I. Šlo o množství pohárů a číší ze zlata, stříbra či pozlaceného stříbra, osázených stovkami perel, safírů a rubínů. Nechyběla ani zlatá koruna se znaky Foix a Béarnu nebo dvě pozlacená umyvadla s křížem svatého Jiří. Tento poklad byl tehdy bezpečně uložen v hradním donjonu. V období renesance dosáhlo vybavení hradu v Pau nevídaného bohatství, o čemž svědčí četné dokumenty. Gobelíny byly – stejně jako dnes – velmi početné a zobrazovaly témata jako zkázu Tróje, dějiny Jeruzaléma či Herkulovy hrdinské činy; zmiňována je také tapiserie se znaky Béarnu a Foix. Sídlo ukrývalo orientální koberce, sametové soupravy lůžkovin, baldachýny ze stříbrného brokátu, závěsy z bílého damašku a nepřeberné množství zlatého a stříbrného nádobí či mobiliáře. V 17. století byla téměř celá tato výbava odvezena do Paříže, zejména během dvou velkých vln přesunů v letech 1602 a 1636 za vlády Jindřicha IV. a Ludvíka XIII. V 19. století byl hrad znovu vybaven nábytkem s cílem rekonstruovat interiéry v renesančním slohu. Od té doby se v něm nachází rozsáhlá sbírka tapiserií ze 17. a 18. století, pocházejících především z manufaktury Gobelins. Tato sbírka se zaměřuje na výjevy z lovu, polní práce, šlechtické kratochvíle 16. století a život Jindřicha IV. Hrad zdobí také mobiliář zahrnující židle a křesla ve stylu Ludvíka XVI., příborníky a skříně ze 17. století, španělské kabinety (bargueño), postele ze 16. století či kazatelnu z 15. století. Během restaurátorských prací za Ludvíka Filipa bylo rozhodnuto nezařazovat plátna z královské sbírky, aby vynikla dekorativní funkce tapiserií. Teprve od roku 1860 byla do rodinného salonu instalována dvě plátna o Jindřichu IV. od Charlese-Gustava Houseze a Eugèna Girarda. Od té doby se sbírka obrazů národního muzea rozrostla o stovku děl. Mezi hlavní exponáty patří díla s jindřichovskou tematikou, například obraz Jindřich IV. jako Mars od Jacoba Bunela, králova stolní hra trictrac nebo jeho socha od Francquevilla. Nejslavnějším předmětem však zůstává želví krunýř, který údajně sloužil jako první kolébka budoucího krále Jindřicha IV. Tento krunýř z mořské želvy, znovuobjevený v 18. století, byl předmětem skutečného uctívání až do revoluce, během níž byla jeho kopie spálena. Ostatní prvky Ve středověku bylo čestné nádvoří zámku dlážděno kamenem. V 16. století zde byla položena oblázková dlažba (tzv. calade), tvořená vzory jednoduchých a dvojitých kružnic. V každém z menších kruhů byla vykreslena šestilistá květina, v ostatních pak osmicípá hvězda. V 19. století tvořila povrch nádvoří pouze udusaná hlína; projekt Augusta Lafollyeho tehdy počítal s obnovou oblázkové dlažby s kruhovými motivy. Tento záměr se však neuskutečnil a povrch zůstal hliněný až do 60. a 70. let 20. století, kdy byl zasypán jemným štěrkem. V letech 2008 a 2012 vznikly dvě studie pro projekt celkové rekonstrukce povrchu čestného nádvoří. Nakonec bylo nádvoří v rámci prací dokončených roku 2015 vydlážděno 28 200 kamennými kostkami. Mezi donjonem a věží Montaüser se nachází studna, která pravděpodobně pochází z období přestavby Gastona Fébuse. Dosahuje hloubky přibližně 68 metrů, přičemž průměrná výška vodního sloupce přesahuje 30 metrů a průměr studny činí 2,38 metru. Je pravděpodobné, že pod věží Montaüser existovaly krypty. V 19. století byly vybudovány novodobé sklepy, přístupné pod čestným schodištěm a západně od věže Montaüser, v jejichž jižní části jsou umístěny kuchyně. Na severní straně vede k dolnímu nádvoří (předzámčí) dlouhá podzemní chodba. Tyto prostory nahradily starobylé sklepení zmiňované v mnoha historických textech. Areál Park a zahrady Dnešní národní areál o rozloze 22 hektarů, který obklopuje hrad Pau, je pouze pozůstatkem kdysi rozlehlého a výjimečného panství navarrských králů. To začalo vznikat již ve středověku za vlády Gastona Fébuse, který nechal na dolním nádvoří (basse-cour) zřídit bylinkové záhony pro potřeby kuchyně a lékárny. První známá zmínka o zámecké zahradě pochází z roku 1418; pán z Caumontu ji při své cestě do Jeruzaléma popsal jako „krásnou zahradu s nádhernou fontánou“. Svého vrcholu zahrady dosáhly v 16. století díky rozšiřování a zkrášlování královského sídla za vlády Jindřicha d'Albret a Markéty Navarrské, a především za Jany d'Albret a Antoina de Bourbon. V tomto úsilí pokračovali i jejich následníci – Jindřich a Kateřina. Zahrady byly natolik úchvatné, že je cestovatel z La Rochelle, Jacques Esprinchard, v roce 1598 označil za „nejkrásnější [...] na celém evropském kontinentu“. V 16. století tvořilo areál několik částí, které sloužily k potěše navarrského dvora. Fébusova středověká zahrada se proměnila v „malou zahradu“ osázenou keři, s partery zdobenými sochami, pavilony a besídkami. Severně od zámku se nacházela „velká dolní zahrada“ (nebo také zahrada parterů), přístupná branou Porte des Tonnelles (dnešní brána Corisande). Tu tvořilo několik celků včetně obory, vinic, borového háje či parterů obklopujících kruhový bazén, přičemž celou kompozici rozdělovala „vznešená alej“ (allée superbe). Dále na sever se rozkládaly „velké horní zahrady“, obrovský čtverec lemovaný kanály s rybami a rozdělený na čtyři stejné části (včetně lískového háje a ovocného sadu). Západně od zahrady parterů ležel „malý park“, zcela obehnaný zdmi táhnoucími se od Pau až k Billère. Uvnitř se nacházel dlouhý svah souběžný s řekou Gave, jímž procházela pískem vysypaná „Alej paní“ (allée de Madame), lemovaná jilmy, mišpulemi a lískami. Ještě dále na západ se rozkládal „velký park“, rozlehlý pozemek na katastru obce Billère, který Antoine de Bourbon vyhradil pro lov. Jindřich IV. si po celý život uchoval k zahradám svého rodiště zvláštní náklonnost a nechal si z Pau posílat sazenice stromů i pro své pařížské rezidence. Jeho smrt roku 1610 neznamenala okamžitý úpadek; areál byl pravidelně udržován ještě během první poloviny 17. století. K postupné devastaci došlo v 18. století: propracované tvary byly zjednodušeny, výsadba ztratila svůj lesk a zdi malého parku zchátraly. Město Pau se navíc rozvíjelo na úkor královského panství – silnice do Bayonne rozdělila malý park na dvě části, náměstí Place Gramont vyrostlo na místě loubí velké dolní zahrady a na území horních zahrad (Haute-Plante) vznikl hřbitov a kasárna. Přesto se část areálu o rozloze 22 ha dochovala dodnes jako součást národního majetku zámku Pau. Tvoří jej malá středověká zahrada, dolní zahrada (Basse-Plante) a národní park, který představuje část malého parku přeměněnou již na začátku 19. století ve veřejnou promenádu. V parku roste několik pozoruhodných stromů, mimo jiné platany, buky, jilmy, magnolie, duby, zimostrázy, cedr atlaský a sekvojovec. Zámecké skleníky umístěné v národním parku produkují každoročně 20 000 sazenic.. Hospodářské budovy a příslušenství Mnohé z vedlejších budov hradu Pau se do dnešních dnů nedochovaly. To je i případ letohrádku Castèt Besiàt (v béarnštině „Milovaný zámek“), který nechala v letech 1563–1564 vybudovat a zařídit Jana d'Albret. Tato rezidence se nacházela v Malém parku na konci „Aleje paní“; měla jedno patro a hospodářský dvůr obehnaný zdí se dvěma větrnými korouhvemi se jmény „Kateřina“ a „Jindřich“. Stavba však zůstala nedokončená a během 18. století se postupně proměnila v rozvaliny. V Malém parku se nacházela také Tortaguère – nádrž pro želvy vybudovaná roku 1589 z iniciativy Kateřiny Bourbonské, která si cenila jejich masa. Na severní straně dolního nádvoří (basse-cour) se dnes rozkládá platanová promenáda v místech, kde od 16. století stávaly dílny a ubytovny hradních řemeslníků. Od 17. století byly tyto prostory pronajímány soukromníkům; Pierre Saget poznamenal, že se následně staly doupětem „neřesti“ a „úpadku“, než byly v roce 1807 strženy. V 15. století se na hradním nádvoří nacházelo hřiště na míčovou hru jeu de paume, později přesunuté východně od hradu k vnějšímu opevnění. Roku 1569 bylo zničeno kvůli posílení fortifikace, o dva roky později však bylo na stejném místě obnoveno a zaniklo patrně až v 18. století. Až do revoluce se v lokalitě Camp batalher u řeky Gave nacházely královské konírny (velká a malá) a sokolnice. K areálu hradu v Pau dnes náleží několik vedlejších objektů, z nichž nejvýznamnější je Dům Baylaucq (Maison Baylaucq). Stojí mezi Dolní zahradou (Basse-Plante) a národním parkem a jeho existence je doložena od roku 1740. Tehdy se nazýval Králův dům (Maison au Roy) a až do revoluce sloužil jako ubytování pro královské lesníky. Poté byl prodán jako konfiskát (tzv. národní majetek) a vystřídal několik majitelů, až se koncem 30. let 19. století stal sídlem „Lázní Jindřicha IV.“. Roku 1999 dům od rodiny Hourticq-Baylaucq odkoupil stát a od roku 2013 slouží veřejnosti jako pobočka národního muzea. V 19. století vznikly i další stavby: za Napoleona III. byly pod hlavním přístupovým mostem (na místě bývalého hřiště) postaveny konírny a kolny, a v roce 1825 byla vedle brány Corisande obnovena branka, zbořená roku 1809. V roce 2015 byla na západním nádvoří odhalena socha Gastona Fébuse od Henryho de Triqueti. Podle pověsti spojovala hrad s obcí Lescar sedmikilometrová podzemní chodba. V roce 1828 se někteří odvážlivci pokusili chodbou projít, ale cestu jim zatarasily sutiny. Při stavbě Nemourského mostu v roce 1838 byl vstup do podzemí definitivně zazděn. Národní muzeum na hradě Pau Od pevnosti k muzeu Hrad v Pau, který původně sloužil jako obranná stavba střežící brod přes řeku Gave, vystřídal v průběhu staletí různé role: nejprve byl pevností Gastona Fébuse, poté sídlem navarrských králů a následně francouzských panovníků, až se za Napoleona III. stal císařskou a za Třetí republiky státní rezidencí. Ve 20. století se zámek definitivně proměnil v národní muzeum – památník zasvěcený Jindřichu IV. a jeho době. Sídlem moci béarnských knížat se hrad stával postupně; zásadní zlom přineslo rozhodnutí Gastona IV. z 25. září 1464 usadit zde Nejvyšší soudní dvůr (Cour majour), do té doby putovní. Hrad se následně stal politickým centrem celého Béarnu. Od druhé poloviny 15. století až do konce století šestnáctého se zde téměř výhradně konala zasedání stavů (États). Na zámku – v hodovní síni (tinel) nebo ve východních galeriích – probíhalo obvykle jen zahajovací zasedání, zatímco další jednání se konala v blízkém měšťanském domě a později na radnici. Po návštěvě Ludvíka XIII. roku 1620 a jeho slavnostní přísaze ve velkém dolním sále se intervaly mezi zasedáními prodlužovaly, až se od druhé poloviny 17. století na zámku přestala konat úplně ve prospěch kláštera cordelierů. Na zámku sídlily i hlavní úřady knížectví, včetně senešalského soudu a kancléřství v 15. století či Svrchované rady, účetní komory a mincovny v 16. století. Po roce 1620 většina těchto institucí ze zámku zmizela. Zůstalo pouze kancléřství, kde radové a auditoři pracovali až do 50. let 19. století. Od 17. století do roku 1750 sloužil zámek také jako sídlo královských správců (intendantů) Béarnu. Vězení umístěné v donjonu bylo v 18. století terčem kritiky kvůli častým útěkům vězňů. Císařský dekret z roku 1808 rozhodl o jeho přestěhování (uskutečněném roku 1822) výměnou za vojenské objekty dříve umístěné na radnici. V letech 1813 a 1814 tak zámek sloužil jako vojenský lazaret s kapacitou 400 lůžek pro ustupující armádu ze Španělska. Od února 1817 získal objekt zpět status královské rezidence. V roce 1840 byl zapsán na první seznam historických památek a již od roku 1848 v něm byl vytvořen prohlídkový okruh zaměřený na odkaz Jindřicha IV. V roce 1908 dočasně hostil velký dolní sál generální radu departementu Basses-Pyrénées po požáru prefektury. Roku 1922 založil básník Louis Ducla „Béarnské muzeum“ věnované etnografii a kultuře regionu. Od 50. let se však soužití s národním muzeem (založeným roku 1927) stávalo obtížnějším; správa hradu usilovala o jeho přemístění, k čemuž došlo v roce 1999, kdy se regionální sbírky rozptýlily po kraji. Dnes je národní muzeum zámku Pau (Musée national du château de Pau) jediným uživatelem objektu a v roce 2019 disponovalo státní dotací 1,82 milionu eur na provoz a investice. . Sbírky Národní muzeum zámku v Pau dnes uchovává přibližně 12 000 uměleckých děl a předmětů. Sídlo, zrekonstruované a vyzdobené v 19. století, představuje unikátní dekorativní celek úzce spojený s odkazem Jindřicha IV.; Ludvík Filip zde prosadil ucelený umělecký program, který měl podpořit jeho politickou legitimitu. Mobiliář instalovaný ve třech podlažích jižního a západního křídla odráží novogotický a novorenesanční vkus první poloviny 19. století. Svým rozsahem – kolem sta kusů – a mimořádnou kvalitou tvoří kolekce tapiserií jeden z nejbohatších souborů svého druhu ve Francii. Většina z nich pochází z období vlády Ludvíka XIV. a Ludvíka XV. a vznikla převážně v manufaktuře Gobelins. Tyto tkané cykly zobrazují mytologické či aristokratické výjevy, které mají navodit atmosféru renesančního paláce. Kromě této výzdoby spravuje národní muzeum rozsáhlou sbírku děl spojených přímo s osobností Jindřicha IV. Ta částečně čerpá z legendy o „dobrém králi Jindřichovi“ z 18. století a následně z legitimistické propagandy, která se rozvinula po revoluci a v 19. století si zvolila béarnského prince za svůj ústřední symbol. Kabinet grafiky vlastní zejména kolekci 5 000 rytin, 400 historických fotografií a 300 kreseb, které jsou prezentovány během dočasných výstav. V inventářích muzea se nachází také numismatická sbírka s 500 položkami (mince, žetony, medaile a vyznamenání). Muzeum dále disponuje stovkou maleb od 16. do 20. století tematicky zaměřených na Jindřicha IV. a hrad Pau, souborem plastik a knihovnou čítající 3 000 svazků z období od 16. do 19. století. Prohlídky muzea Prohlídky národního muzea probíhají standardně ve skupinách o maximálně 35 osobách s francouzsky mluvícím průvodcem. Skupinové prohlídky lze po předchozí domluvě absolvovat také ve španělštině a angličtině. Komentovaná prohlídka trvá přibližně jednu hodinu, s výjimkou hlavní sezóny, kdy je zkrácena na 45 minut. Národní muzeum zpřístupňuje expozice na ploše 1 750 m² ve třech podlažích jižního a západního křídla. Od roku 2017 je v části zámku možná také volná prohlídka bez průvodce. Muzeum dále nabízí speciální, tematické či soukromé prohlídky mimo běžnou otevírací dobu. V přízemí severního křídla se nachází muzejní obchod a knihkupectví se zaměřením na historickou a uměleckou literaturu, které nabízí i dárkové předměty (sklo, keramiku, šperky či repliky tapiserií). Národní areál (park a zahrady) i čestné nádvoří jsou pro veřejnost přístupné celoročně a zdarma. Akce a dočasné výstavy Národní muzeum pravidelně pořádá dočasné výstavy, přednášky, koncerty, mistrovské kurzy či prázdninové programy pro mládež. Společnost přátel hradu Pau (Société des Amis du château de Pau), založená roku 1952, organizuje zejména setkání s historiky, spisovateli a kurátory. Na zámku sídlí také Společnost Jindřicha IV. (Société Henri IV), která vznikla v roce 1993; pořádá vědecká kolokvia po celé Francii a publikuje odborné studie o navarrském králi a jeho době. V letech 1977 až 2004 se na čestném nádvoří pravidelně konala představení divadelního festivalu v Pau, který založil Roger Hanin. Odkaz Jindřicha IV. je připomínán i při mimořádných ceremoniálech, jako tomu bylo roku 1953 při oslavách 400. výročí jeho narození. Tehdy proběhl cyklus akcí, jehož součástí byl i průvod, při němž byl do zámecké kaple přenesen popel z králova srdce. V roce 2010 se konaly další vzpomínkové akce ke 400. výročí jeho úmrtí, včetně velkého bálu na čestném nádvoří. Od roku 2010 hostí zámek světelné a zvukové show; například představení La lune avec les dents přilákalo v daném roce 40 000 diváků. V Dolní zahradě (Basse-Plante) se také pravidelně konají letní venkovní projekce v rámci akce „Léto v kině“ (Un été au ciné). Každý rok pak královské bratrstvo Viguerie royale de Jurançon sklízí hrozny z královské vinice umístěné přímo na dolním nádvoří zámku. Popularita Jindřicha IV. Od 18. století obklopuje postavu Jindřicha IV. neobyčejná vlna sympatií; tato lidová náklonnost se přenesla i na jeho rodný zámek. Návrat Bourbonů na francouzský trůn po roce 1814 se stal příležitostí k politickému vyzdvihování symbolů monarchie, včetně kultu „dobrého krále Jindřicha“. Přestože rekonstrukce zámku začala až roku 1838 za červencové monarchie, umělci se ikonografie sídla chopili již v první třetině 19. století. V roce 1814 dokončil Millin Duperreux dílo Pohled na královský hrad, kde se narodil Jindřich IV., a podobně učinila roku 1832 Louise-Joséphine Sarazin de Belmont. Oba využili tentýž pohled z parku nad řekou Gave se zámkem v pozadí a siluetou Pyrenejí. Právě tato perspektiva, spojující zeleň parku, jižní a západní fasády hradu, údolí řeky a vrchol Pic du Midi de Bigorre, byla v období Restaurace využívána nejčastěji. Umělci tohoto období tvořili zejména v historizujícím stylu (tzv. style troubadour), který byl součástí romantismu. V letech 1830–1840 převládal pohled z jihu z protějšího břehu řeky Gave, jak je patrné z děl Johna Clauda Nattese, Antoina Ignace Mellinga či prvních fotografů. Hrad na nich shlíží na pradleny pracující na kamenitých březích řeky. Thomas Allom či Jean-Jacques Heilmann zvolili v 40. a 50. letech 19. století inovativní – a částečně stylizované – úhly, zachycující severní stranu hradu a zasněžené vrcholky Pyrenejí z perspektivy horních zahrad (Haute-Plante). Umělecká zobrazení hradu se v druhé polovině 19. století znásobila, zejména po dokončení úprav za Ludvíka Filipa a Napoleona III. Tato doba se shodovala s turistickým rozkvětem města; Pau se stalo vyhledávaným letoviskem, které se vyrovnalo velkým evropským lázním. Motiv hradu byl využíván k propagaci turismu, například železniční společností Orléans et du Midi. Ve 20. století se objevil i na poštovních známkách (v letech 1939 a 1982) a roku 1958 na pětitisícifrankové bankovce s portrétem Jindřicha IV. Známé béarnské rčení praví: „Qui n'a bis lou castèt de Pau, n'a jamey bis arré de tau“ (Kdo neviděl hrad v Pau, neviděl nikdy nic takového). Osobnosti spojené s hradem Dějiny zámku v Pau jsou úzce spjaty s řadou osobností, především s béarnskými knížaty a princeznami, kteří se roku 1481 stali navarrskými panovníky. O nejvýznamnější stavební proměny sídla se zasloužili: ve 14. století Gaston Fébus, v 15. století Gaston IV. a v 16. století manželské páry Jindřich d'Albret s Markétou Navarrskou a Jana d'Albret s Antoinem de Bourbon. Od roku 1464, kdy se zámek stal politickým centrem Béarnu, byl dějištěm klíčových událostí: roku 1483 zde zemřel František Fébus, v prosinci 1553 se zde narodil budoucí král Jindřich IV. a roku 1620 zde Ludvík XIII. slavnostně stvrdil připojení Béarnu k francouzské koruně. Pozoruhodným rysem je, že zámek – stejně jako celý Béarn – byl v letech 1473 až 1592 spravován téměř výhradně ženami, ať už to byly Magdaléna Francouzská, Kateřina Navarrská, Jana III. Navarrská či Kateřina Bourbonská. Postava Jindřicha IV. je od 18. století s místem svého narození neodmyslitelně spjata; legenda o „dobrém králi Jindřichovi“ byla v 19. století využívána legitimistickou i bonapartistickou propagandou, což vyvrcholilo založením národního muzea. Poté, co roku 1592 odjela Kateřina Bourbonská, ztratili navarrští králové na zámek přímý vliv. O osudu sídla pak do revoluce rozhodovali maršál de La Force a následně rod Gramontů. V době rozmachu kultu Jindřicha IV. navštívila zámek řada významných hostů, například Napoleon I. (1808), vévoda z Angoulême (1814), švédský korunní princ (1822) či Victor Hugo (1843). Významná postava náboženské tolerance 19. století, emír Abd al-Kádir, zde byl vězněn od dubna do listopadu 1848. Emíra doprovázel doprovod 89 osob; ačkoliv ho obyvatelé Pau zpočátku vítali s nedůvěrou, po šesti měsících odjížděl za všeobecného zármutku. Při odjezdu prohlásil: „Osobně z Pau odjíždím, ale nechávám zde své srdce.“ To platilo doslova, neboť několik jeho dětí, které během internace zemřely, je pohřbeno na místním hřbitově. Po obnovení rekonstrukcí roku 1853 zde v 50. a 60. letech 19. století několikrát pobývali Napoleon III. a císařovna Evženie. Jelikož se Pau stalo věhlasným evropským letoviskem, navštívili zámek v období Belle Époque i prezident Sadi Carnot, španělský král Alfons XIII. či britský panovník Eduard VII. Roku 1953 předsedal oslavám 400. výročí narození Jindřicha IV. prezident Vincent Auriol. Pozornost k béarnské metropoli přitáhlo roku 1957 zahájení těžby zemního plynu v Lacqu; v 50. a 60. letech se na zámku vystřídali generál de Gaulle, Haile Selassie I., Nikita Chruščov či Georges Pompidou. Švédská královská rodina navštěvuje zámek pravidelně na památku svého předka Jeana-Baptista Bernadotta, rodáka z Pau. Současný král Karel XVI. Gustav navštívil zámek naposledy v roce 2018. Dne 13. ledna 2020 zde Emmanuel Macron uspořádal summit G5 Sahel. Literatura Dominique Bidot-Germa, Cécile Devos et Christine Juliat, Atlas historique de Pau : notice générale, Atlas Historique des Villes de France, 2017. Dominique Bidot-Germa, Cécile Devos et Christine Juliat, Atlas historique de Pau : sites et monuments, Atlas Historique des Villes de France, 2017. Théodore Chastang, Notice historique sur le château de Pau : suivie de détails sur le séjour de la cour d'Espagne en 1868, Vignancour, 1870, 63 p. Joseph-Auguste Lafollye, Le château de Pau : histoire et description, Paris, A. Morel, 1882, 108 p. Gustave Basclé de Lagrèze, Le trésor de Pau : archives du château d'Henri IV, E. Vignancour, 1852, 364 p. Gustave Basclé de Lagrèze, Le château de Pau : son histoire et sa description, Didier, 1854, 471 p. Fernand Mazerolle, Inventaire des meubles du chateau de Pau, 1561-1562, 1892 Paul Mironneau et Claude Menges, À propos d'Abdelkader : en hommage au plus illustre prisonnier du château de Pau, Éd. du Pin à crochets, 1998, 127 p. (ISBN 2-911715-05-5). Pierre Bernard Palassou, Notice historique sur la ville et le château de Pau depuis leur fondation jusqu'au milieu du 18e siècle, E. Vignancour, 1824, 148 p. Raymond Ritter, Le château de Pau : étude historique et archéologique, Éditions des Régionalismes, 2015, 292 p. (ISBN 978-2-8240-0557-7). Raymond Ritter, Le château de Pau : précis historique, archéologique et descriptif, H. Didier, 1929, 258 p. Pierre Saget, Description du Château de Pau et de ses dépendances, E. Vignancour, 1838, 152 p. Amédée Saupiquet, Petite histoire de Pau : La ville de Pau aux trois phases de son histoire, Princi negue éditions, 2004, 192 p. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Château de Pau na francouzské Wikipedii.