Kostel Saint-Vincent (Floirac)

Kostel Saint-Vincent je římskokatolický chrám nalézající se ve francouzském městě Floirac, které leží v aglomeraci Bordeaux na pravém břehu řeky Garonny. Jako farní kostel spadá pod pastorační sektor Bordeaux-Bastide-Floirac v rámci arcidiecéze Bordeaux. Poloha Kostel sv. Vincence se nachází v horní části města Floirac na adrese Avenue Jean Lassauguette 49. Historie Následující informace vycházejí především z monografie Cyrila Meyneyho Patrimoine : Église Saint-Vincent Dějiny kostela jsou dodnes prozkoumány jen částečně. Pravděpodobně stojí na místě původní merovejské křesťanské svatyně, po níž se však současnosti nedochovaly žádné stopy. Výstavba současné budovy kostela započala v první polovině 12. století. Tehdy se jednalo patrně o prostý jednolodní kostel s triumfálním obloukem, na který navazoval pravoúhlý chór s valenou klenbou a půlkruhová apsida sklenutá konchou. Šlo o klasický půdorys typický pro řadu románských kostelů v okolí Bordeaux. Dnešní loď o třech polích s křížovou žebrovou klenbou prošla v průběhu doby kompletní rekonstrukcí. V 15. století byla stavba rozšířena o jižní boční loď, v 16. století následovaly další úpravy a v 17. století přibyla severní boční loď. Kostel však postupně chátral, až v něm bylo 22. srpna 1760 kvůli špatnému technickému stavu zakázáno sloužit mše. Bohoslužby se dočasně přesunuly do kaple Notre-Dame de Recouvrance u zámku Belle-Croix. O záchranu a opravu kostela se zasloužili bordeauxský advokát Léon Defosses a měšťan Simon Durousseau, díky čemuž mohl být kostel 16. prosince 1761 znovu otevřen. Po revolučních letech byl kostel opětovně uzavřen a chátral. Církevní úřady rozhodly o jeho celkové obnově až v první polovině 19. století. Mezi lety 1855 a 1869 nechal kardinál Ferdinand-François-Auguste Donnet kostel téměř od základu přestavět v novogotickém stylu. Práce vedl bordeauxský architekt Jean-Paul-Louis-Gustave Alaux (1816–1882), který stavbě vtiskl bohatou výzdobu. O původní ikonografii kostela se nic neví – Alaux uváděl, že našel pouze „beztvaré lišty a skulptury“. Architektura a interiér Hlavní i boční lodě byly po zvýšení celého objektu přebudovány. Svorníky klenby zdobí erby, mimo jiné i znak kardinála Donneta. Do bočních lodí se otevírají velké hrotité arkády, okna si zachovala plaménkovou kružbu, typickou pro období pozdní gotiky. V exteriéru dominuje západnímu průčelí kostela novogotická věž s předsíní. Má čtyři patra: v přízemí se nachází lomený portál, následuje empora osvětlená okulem se spirálovou kružbou, nad ní zvonice se čtyřmi plaménkovými okny a dřevěnými žaluziemi, a celek vrcholí osmibokým patrem s fiálami, které tvoří základnu pro štíhlou jehlanovou helmici s kraby. Od 26. února 2001 je kostel svatého Vincence v celém rozsahu zapsán na seznam historických památek historických památek francouzského ministerstva kultury. Popis kostela Románský závěr kostela Následující informace vycházejí především z monografie L'Iconographie romane de l'Entre-deux-Mers Závěr kostela (presbytář) tvoří pětiboká apsida. Jednotlivé stěny od sebe oddělují přízední sloupy zakončené vyřezávanými hlavicemi. Pod hlavní římsou se nachází řada ozdobných konzol (modillonů), které představují jediný výraznější dekorativní prvek exteriéru. V každé ze stěn je proraženo jedno úzké okno, které postrádá jakékoli vnější zdobení. V interiéru jsou však tyto špaletové okenní otvory osazeny dekorativními sloupky. Ty stojí na patkách tvořených dvěma oblouny (tory), zatímco jejich hlavice zdobí jednoduché rostlinné motivy. Ty přecházejí v nárožní voluty, nebo jsou tvořeny rostlinnými girlandami, z nichž vystupují hrozny vína. Konzoly (modillony) Hlavní římsu podpírá patnáct konzol, z nichž jedenáct pochází z 12. století. Čtyři kusy z 19. století lze snadno rozpoznat podle barvy kamene, minimální eroze a pro románskou epochu netypických motivů. Novogotické doplňky (19. stol.): č. 2 (zkřížené hole), č. 11 (ruka s pochodní), č. 13 (postava křížence člověka a prasete) a č. 15 (opuchlá lidská hlava). Románské geometrické motivy (12. stol.): č. 1 (tři hůlky), č. 4 (terče), č. 7 (prouty), č. 8 (borovicová šiška), č. 12 (válec) a č. 14 (geometrický vzor). Figurální románské motivy: Jak bývá u středověké symboliky zvykem, zobrazují smilstvo a další hříchy č. 3: genitální exhibicionista, č. 5: falus s varlaty (poškozeno kladivem), č. 6: lidská maska s vyplazeným jazykem, č. 9: silně erodovaná konzola, na níž je přesto patrný prasečí rypák svírající v tlamě hostii (symbol svatokrádežného přijímání eucharistie), č. 10: lidská maska. Hlavice sloupů Pětice hlavic sloupů na korunní římse je značně erodovaná a řemeslně působí spíše prostým, rustikálním dojmem. Jejich hodnota však spočívá v tom, že jako celek unikly novogotické restauraci v 19. století a dochovaly se v původní podobě. Interiér Hlavní loď se skládá ze tří polí. V každém z nich se do bočních lodí otevírá velká hrotitá arkáda. Nad každou z těchto arkád i nad vítězným obloukem se nachází nástěnná malba. Hlavní oltář: Dílo Bernarda Jabouina zdobí arkády s polychromovanými postavami Krista v doprovodu čtyř evangelistů. Mozaika: Na podlaze před hlavním oltářem je umístěna alegorická mozaika. Jejím autorem je Joseph Villiet, který pro kostel navrhl také vitráže a nástěnné malby. Románské pozůstatky: Jedinými původními prvky v interiéru jsou hlavice a patky sloupků lemujících pět oken v apsidě. Jejich výzdoba je velmi prostá, tvořená pletenci a rostlinnými motivy. Hlavice vítězného oblouku Architekt Alaux nechal interiér osadit novými hlavicemi v historizujícím stylu („à l'antique“), které jsou řemeslně velmi zdařilé. Tyto prvky vynášejí vítězný oblouk a jsou přiznanou inspirací konkrétními románskými díly z oblasti Gironde: Výjev Daniela v jámě lvové je kopií hlavice z opatství Sainte-Croix de Bordeaux. Pokušení Adama a Evy vychází z předlohy v kostele Saint-Siméon v sousedním Bouliaku. Obě hlavice jsou dílem bordeauxského sochaře Cabanna. Nástěnné malby Nástěnné malby, které v letech 1866–1868 vytvořili bordeauxský malíř a sklář Joseph Villiet a malíř Ernest Paul Ricaud, jsou zapsány na seznamu francouzského kulturního dědictví. Joseph Villiet je autorem všech kresebných návrhů a figurálních maleb, zatímco ornamentální výzdobu provedl Ernest Paul Ricaud. Sedm výjevů zachycuje události ze života Panny Marie. Postavy jsou vyvedeny v životní velikosti a scény znázorňují: Obětování v chrámu: Josef a Maria představují malého Ježíše starci Simeonovi. Narození Páně: Narození Ježíše Nazaretského v Betlémě. Klanění pastýřů: Biblická scéna následující po zvěstování andělů pastýřům o Ježíšově narození. Nezaměňovat s následujícím výjevem „Klanění tří králů“. Madona s dítětem: Malba lemuje vítězný oblouk. Na jeho vrcholu trůní Panna Maria s dítětem (Madona v majestátu). Na severní straně oblouku je zobrazen král David hrající na harfu v doprovodu dvou andělů, na jižní straně pak prorok Izajáš s knihou, rovněž následován dvěma anděly. Navštívení Panny Marie: Setkání těhotné Marie s její sestřenicí Alžbětou, která v té době čekala Jana Křtitele. Zasnoubení Panny Marie: Epizoda ze života Marie a časté téma křesťanské ikonografie, které však nikdy nebylo předmětem specifické liturgické připomínky. Zvěstování Panně Marii: Okamžik, kdy archanděl Gabriel oznamuje Marii, že se stane matkou Božího syna. Vitráže Sedm z osmi zdejších vitráží vytvořil v letech 1860–1865 sklářský mistr Joseph Villiet. Osmá vitráž, zobrazující svatého Jiří v boji s drakem, není signována; pochází z roku 1823 a Villiet ji při své práci pouze mírně poupravil. Na vitrážích jsou zachyceny tyto výjevy: Mučednictví svatého Vavřince, Mučednictví svaté Kateřiny, Obětování Ježíše v chrámu, Klanění tří králů, svatý Jiří v boji s drakem, Ježíš a Samaritánka a Křest Kristův. Vitráže v kněžišti byly osazeny během restaurování v letech 1963–1965. Jsou dílem sklářského mistra Raymonda Miranda (1932–1997). Mobiliář Oltář svatého Vincence, umístěný v čele severní boční lodi, je barokní dílo ze 17. století. Tento tabernáklový oltář z malovaného dřeva zdobí čtyři zlacené korintské sloupy, které vymezují dva postranní výklenky se sochami Krista se Nejsvětějším Srdcem a svatého Josefa. Centrální části retáblu dominuje obraz svatého Vincence. Tuto kompozici věnoval farnosti vévoda d'Épernon. Jižní boční loď je zasvěcena Panně Marii. Zdejší oltář s retáblem vytvořil v roce 1871 bordeauxský umělec Bernard Jabouin. Retábl zdobí šest mozaikových polí oslavujících Pannu Marii. V jeho spodní části pak vystupují ze tmavého pozadí zlacené postavy významných biblických žen, mezi nimiž nechybí Eva, Rút, Ester či Judita. Alabastrové sochy V kostele se nacházejí dvě alabastrové sochy anglického původu. Jsou umístěny ve výklencích u vchodu do budovy, pocházejí z 15. století a zobrazují svatou Kateřinu a svatého Jana Křtitele. Obě díla byla zapsána na seznam movitých kulturních památek (Monuments historiques), a to 11. prosince 1974 a 7. října 1993. Tyto skulptury jsou součástí rozsáhlé produkce kultovních předmětů, které se koncem 15. století vyráběly v dílnách v Londýně, Nottinghamu a Yorku a vyvážely se do celé Evropy. V okolí Bordeaux se podobná díla dochovala také v kostelech v Saint-Caprais de Saint-Caprais-de-Bordeaux a kostele Sainte-Eulalie de Lignan-de-Bordeaux, v bazilice Saint-Seurin či v katedrále svatého Ondřeje přímo v Bordeaux. Skříňka na svaté oleje V chrámovém pokladu je uchovávána relikviářová schránka (châsse) ze 13. století, vyrobená z pozlacené mědi a zdobená emailem. Tato skříňka byla již 4. července 1903 zapsána na seznam movitých historických památek. Tato relikviářová schránka, která byla v neznámé době upravena na skříňku na svaté oleje, pochází ze 13. století. Není známo, kdy přesně se stala součástí mobiliáře kostela svatého Vincence. Přestože má skromné rozměry (18 cm na výšku a 16,5 cm na šířku), její výzdoba z pozlacené mědi a emailu vyniká mimořádnou krásou. Horní i dolní část tohoto liturgického předmětu zdobí postavy andělů v iluminátorském stylu. Na víku jsou v kruhovém medailonu vyobrazeni tři andělé propojení rostlinným motivem. Prostřední anděl je vyveden na tyrkysovém pozadí, zatímco postavy po stranách jsou zachyceny z profilu na podkladu červeném. Barvy si dodnes uchovaly svou původní svěžest. Tento hlavní motiv je však překryt dodatečně přidanou měděnou destičkou s gotickým nápisem „Église de Floirac“ (Kostel ve Floiraku). Nožky schránky pak napodobují kamenné zdivo, takže celek působí jako drobný domeček. Stylisticky se skříňka řadí k produkci limogeských dílen, které prosluly staletou tradicí iluminátorů a mistrů emailu. Zdejší umění zásadně ovlivnila inovace ze 13. století: zlatníci dokázali pokrýt emailem pozadí a ponechat volné (tzv. „rezervované“) postavy vyryté přímo do mědi, což je i případ tohoto kusu. Bohatství a rozmanitost minerálů těžených v Limousinu umožnily rozkvět této techniky, zaměřené převážně na náboženské motivy. Poloha Limoges na jedné z hlavních tras svatojakubské pouti pak napomohla rozšíření těchto děl do mnoha křesťanských chrámů. Liturgické oděvy Kostel uchovává také početnou sbírku liturgických rouch z konce 19. století. O jejich konzervaci a restaurování pečují členové spolku A.S.V.P.F. (Asociace pro ochranu památek Floiraku). Na začátku 19. století obohatila vybavení kostela sv. Vincence kazatelna, která původně pocházela ze zaniklého kostela Saint-Projet v Bordeaux. Nápis pod její šestibokou kamennou vanou jasně dokládá tento původ. Díky dokumentům v departementním archivu Gironde ji lze přesně datovat: 20. dubna 1701 obdržel sochař Andron od jistého pana Dallona částku 90 livrů za „vytesání“ kazatelny pro tamního kazatele. O něco později, 8. června téhož roku, bylo vyplaceno 65 livrů Pierru Berquinovi za zhotovení ozvučné stříšky (baldachýnu), která se však do dnešních dnů nedochovala. Kazatelna bývala umístěna v hlavní lodi, ale během restaurování v roce 1967 byla demontována. Její jednotlivé části se poté rozptýlily – některé skončily v malé farní zahradě za románskou apsidou, jiné v prostorách hřbitova, a některé kusy byly dokonce druhotně využity jako náhrobní dekorace. Teprve v roce 2010, u příležitosti Dnů evropského dědictví, se spolku A.S.V.P.F. podařilo všechny dochované prvky dohledat, shromáždit a část kazatelny znovu sestavit. Dnes je k vidění za mřížemi v prostorách bývalé křtitelnice. Okolí kostela V bezprostřední blízkosti chrámu se nachází budova fary a čtyři historické venkovní kříže. Fara: Současná budova fary vznikla v 19. století podle návrhu Gustava Alauxe v rámci celkové obnovy kostela. Ve 40. letech 20. století však objekt zachvátil požár, který zničil část stavby a spolu s ní i cenné historické farní dokumenty. První kříž: Nachází se na současném hřbitově. Nejde však o klasický hřbitovní kříž, ale o kříž rozcestní – staré mapy Floiraku ze 17. století potvrzují, že v těchto místech skutečně bývala křižovatka cest. Druhý kříž: Stojí několik set metrů od kostela na křižovatce ulic Chemin de Castes a Avenue Jean Lassauguette. Pochází z 15. století. Třetí kříž: Nachází se na křížení ulic Chemin de Tirecul a Avenue Pierre Sémirot. Rovněž se datuje do 15. století. Čtvrtý kříž: Najdeme jej v osadě Belle-Croix. Na podstavci nese letopočet 1617; z jedné strany je na něm vyobrazen ukřižovaný Kristus, z druhé pak motiv svatojakubské mušle. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Église Saint-Vincent de Floirac na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kostel Saint-Vincent de Floirac na Wikimedia Commons