Bazilika Saint-Seurin (Bordeaux)

Bazilika Saint-Seurin v Bordeaux je původem románský kostel z počátku 11. století, povýšený papežem Piem IX. na baziliku minor. Bazilika byla v roce 1840 zařazena na seznamu historických památek francouzského ministerstva kultury a v roce 1998 byla zapsána na seznam světového dědictví UNESCO jako součást poutních cest do Santiaga de Compostela. Bazilika uchovává relikvie několika svatých, zejména svatého Severína Kolínského a svatého Forta. Historie Antické počátky Bazilika byla postavena na místě původního antického pohřebiště, kde se již od 4. století objevují křesťanské symboly. O přítomnosti křesťanů v Bordeaux v období pozdní antiky svědčí epitaf Flavinuse, vytesaný pod vyobrazením monogramu Krista do víka sarkofágu z doby mezi lety 365 a 385 n. l. Tento nález byl vykopán v roce 1909 a dnes je vystaven v Musée d'Aquitaine. Legendy o založení Bazilika, pojmenovaná po čtvrtém biskupovi a patronu města Bordeaux, má své kořeny v 4. století. Podle legendy se svatý Seurin, původem z Orientu, setkal s budoucím svatým Amandem na základě božského vnuknutí. Řehoř z Tours o tom podává zprávu ve svém díle In gloria confessorum (Ke slávě vyznavačů): „biskup Amandus, který spravoval církev v Bordeaux, spatřil v noci ve snu Pána, jenž mu řekl: ‚Vstaň a jdi vstříc mému služebníku Severínovi...‘ – A hle, svatý Severín mu již kráčel naproti. Když se k sobě přiblížili, pozdravili se jmény, padli si do náručí, a poté co vykonali modlitbu a políbili se, vstoupili za hlasitého zpěvu žalmů do kostela. Tak se Severinus stal biskupem v Bordeaux.“ V 6. století si arcibiskup z Bordeaux objednal sepsání života svatého Seurina, podle něhož měl jeho příchod do Bordeaux proběhnout na základě výzvy anděla. Díky této legendě se kostel těšil velké proslulosti. Kanovníci, kteří byli ke kostelu přiděleni, získali velká privilegia, včetně práva provedení obřadu intronizace pro každého nového biskupa města. Další slavná legenda praví, že císař Karel Veliký položil na oltář zdejší baziliky olifant (lovecký roh) rytíře Rolanda, který padl v bitvě u Roncevaux. O této události se zmiňuje i slavná Píseň o Rolandovi. Jako významná zastávka na Svatojakubské cestě ve středověku byli poutníci zváni, aby navštívili kostel Saint-Seurin a tuto relikvii (olifant) spatřili. Architektura 5. století Navzdory legendám obklopujícím založení kostela je existence první náboženské stavby kolem poloviny 5. století doložena. Šlo pravděpodobně o kapli nebo oratoř. V 9. století tato stavba zanikla v důsledku normanských nájezdů. 11. – 13. století Na začátku 11. století byl vybudován románský kostel s tesařsky opracovaným krovem, vyznačující se bazilikálním půdorysem. Protože byl kostel hojně navštěvován poutníky na Svatojakubské cestě, přistoupili kanovníci kvůli nim k vyvýšení chóru a krypty, aby byly relikvie lépe viditelné. V tomto období byla bazilika dějištěm investitury, ceremoniálu stvrzujícího nástup k moci nad hrabstvím Bordeaux, zejména v případě akvitánských vévodů. V průběhu 11. až 13. století byla vybudována hlavní loď a chór. Ve 13. století proběhla stavba jižního portálu, který byl později doplněn renesanční předsíní se sanktusníkem (zvonicí). Tento vstup má podobu vstupního portálu lemovaného dvěma slepými arkádami. Portál zdobí čtrnáct soch představujících dvanáct apoštolů a dvě ženské postavy symbolizující Církev a Synagogu. Hlavní tympanon je vyzdoben výjevy Zmrtvýchvstání a Posledního soudu. Dva vedlejší tympanony zobrazují vlevo návštěvu svatých žen u hrobu a vpravo příjezd svatého Seurina, který se ve snu zjevil svatému Amandovi z Bordeaux. Pětiboká předsíň, v níž se portál nachází, byla přistavěna později. 14. – 15. století V tomto období proběhla výstavba několika kaplí. Mezi nimi vyniká kaple Notre-Dame de la Rose (Panny Marie Růžencové), zasvěcená Panně Marii, ve které se nachází oltář konsekrovaný arcibiskupem Peyem Berlandem v roce 1444. Tato kaple je charakteristická stylem plaménkové gotiky, podobným pozdně gotické architektuře v Normandii a Anglii 15. století. Poškození a barokní přestavba Ve dvou případech, v letech 1566 a 1698, se část kleneb kostela zřítila a způsobila značné škody. Na začátku 18. století byl architekt Jean-Baptiste Augier pověřen jejich rekonstrukcí a konsolidací pomocí pilířů, které byly opatřeny kamennými pásy. Během této přestavby Augier nařídil zasypání podlahy kostela, protože terén byl značně nerovný (rozdíl činil téměř tři metry). Tyto rozsáhlé práce vedly k zasypání krypty a zásadní úpravě úrovně podlahy západní předsíně z 11. století. 19. století Ačkoliv byla bazilika Saint-Seurin ušetřena škod během Velké francouzské revoluce, 19. století pro ni znamenalo věk hlubokých proměn. Koncem 20. let 19. století bylo na základě rozhodnutí farní rady (conseil de fabrique) rozhodnuto o restaurování západního průčelí budovy. K tomuto úkolu byl přizván architekt Pierre-Alexandre Poitevin (1782–1859), který vytvořil průčelí v novorománském stylu. Výstavba portálové předsíně následně zakryla původní románský vchod. K výzdobě průčelí byl přizván sochař Dominique Fortuné Maggesi (1801–1892), umělec pocházející z Carrary, který se posléze stal nejvýznamnějším sochařem v Bordeaux. Vstup ozdobil sochami svatého Seurina a svatého Amanda, jejichž setkání je zachyceno na tympanonu. Na balustrádě horního patra vytesal dvě sochy – svatého Jana a svatého Petra. Tato sochařská díla dodávají fasádě jednotný ráz, který ladí s románskou zvonicí baziliky. V roce 1840 byla bazilika Saint-Seurin v Bordeaux zapsána na seznam historických památek Monument historique. V návaznosti na toto zařazení byl zcela reorganizován chór a vytvořen nový mramorový oltář. Došlo k probourání arkád a na severní boční lodi vznikly kaple zasvěcené svatému Fortovi (biskupovi z Bordeaux) a Nejsvětějšímu Srdci Páně (Sacré-Cœur). Mistr vitráží Joseph Villiet vytvořil okna v hlavní lodi, která ilustrují biblické výjevy, ale i historii a legendy spojené s bazilikou. Středověký mobiliář Podobně jako mnoho jiných kostelů byla i bazilika Saint-Seurin ve velké míře zbavena svého středověkého vybavení. Přesto se některé prvky dochovaly a dodnes umožňují udělat si představu o jejím tehdejším bohatství – příkladem jsou různé alabastrové retábly (oltářní nástavce) z 15. století. Retábly (oltářní nástavce) Jeden z nich, zasvěcený životu Panny Marie, se nachází v kapli Notre-Dame de la Rose. Pozoruhodný je také další retábl z 15. století na hlavním oltáři, který ilustruje příběh svatého Seurina a slavnou legendu o holi svatého Martiala z Limoges. Biskupská katedra a sedadlo v bazilice Saint-Seurin Kostel uchovává také bohatě opracovanou kamennou biskupskou katedru (trůn) z počátku 15. století, u které se dodnes dochovaly opěrky, opěradlo i baldachýn. Jedná se o velmi významný a vzácný kus vybavení, neboť byl vyhrazen pro nového arcibiskupa z Bordeaux. Ten musel před svým oficiálním jmenováním složit přísahu na relikvie svatého Seurina. V chóru baziliky se rovněž nachází v perfektním stavu další dochované biskupské sedadlo. Chór a chórové lavice v bazilice Saint-Seurin V chóru se dodnes nachází dvaatřicet ze sedmačtyřiceti chórových lavic pocházejících z konce 15. století. Zbývající chórové lavice jsou dnes umístěny v chóru kostela Saint-Martin v L'Isle-Adam. Tyto lavice byly určeny pro kapitulu během bohoslužeb. Lavice zdobí vyobrazení světců, proroků a satirických scén. Sochy v bazilice Saint-Seurin V bazilice Saint-Seurin se dodnes dochovalo několik soch ve velmi dobrém stavu. Například socha Notre-Dame de la Rose (Panny Marie Růžencové) je vyrobena z alabastru a pochází ze 14. století, stejně jako socha svatého Martiala z Limoges. Legenda o Rolandově olifantu a hrob svatého Seurina Bazilika kdysi uchovávala ve svých zdech velmi prestižní relikvii, která se však do dnešních dnů nedochovala: Rolandův olifant. Roland byl udatný rytíř, který padl v bitvě u Roncevaux a byl pohřben v Blaye. Tradice praví, že tento slonovinový roh položil na oltář kostela Saint-Seurin samotný císař Karel Veliký. Relikvie se v kostele nacházela ještě v 17. století, ale před vypuknutím Velké francouzské revoluce pravděpodobně zmizela. Hrob svatého Seurina je místem úcty již po staletí. Oltář svatého Seurina je přímo zmiňován v Písni o Rolandovi (11. století): „Na oltář urozeného svatého Seurina, pokládají Rolandův roh, plný zlata a mangonů. Poutníci, kteří tam putují, jej tam stále vídají.“ Hlavice sloupů západního portálu Západní trakt, pocházející z 11. století, sloužil dříve jako hlavní vchod do baziliky Saint-Seurin. V roce 1828 prošel novorománskou přestavbou pod vedením architekta Alexandra Poitevina. Tato nová fasáda zakryla tu původní, románskou. Průchod, kde se dříve shromažďovali katechumeni, kajícníci a poutníci, spojuje západní průčelí s hlavní lodí chrámu. Má půdorys ve tvaru písmene „T“, jehož svislé rameno směřuje na východ a končí u dveří vedoucích do lodi baziliky. V široké arkádě umístěné u vchodu do chodby se nachází několika hlavic sloupů. Jedna z nich, vyrobená z bílého mramoru, je znovu použitou gallorománskou hlavicí, která s největší pravděpodobností pochází z Galénova paláce v Bordeaux. Na protější straně arkády přitahuje pozornost velmi zvláštní „hlavice“. Byla pravděpodobně vytvořena v 19. století, kolem roku 1856, a představuje kenotaf (symbolický hrob): je na ní vidět svatý Seurin, zabalený v rubáši, ležící na slavnostním lůžku s malými sloupky. Vstup do předsíně (chodbového typu), která je zaklenuta valenou klenbou, vede pod půlkruhovým obloukem. Ten spočívá na válcových sloupech, jež jsou mírně přisazeny ke zdi a stojí na rozšířených válcových patkách. Na každé straně tyto sloupy nesou řadu tří hlavic. Na severní straně se nachází vyobrazení biblické scény obětování Izáka jeho otcem Abrahámem podle knihy Genesis. Na čelní straně hlavice je vytesán obětní stůl, na kterém leží Izák. Jeho nohy pokrčené vně stolu však naznačují, že se chystá vstát. Vlevo drží Abrahám v pravé ruce obětní zbraň, zatímco levou rukou svírá vlasy svého syna. V levém rohu hlavice je zobrazena postava, pravděpodobně anděl, který zadržuje Abrahámovu ruku se zbraní. Vpravo přichází beran, který bude obětován namísto Izáka. Výjev je lemován dvěma dalšími hlavicemi menších rozměrů, na kterých jsou zobrazeny rostlinné a zvířecí motivy. Hlavice zcela vlevo je zdobena palmetami. Naproti scéně obětování Izáka, na jižní straně, se nachází vyobrazení ptáků klovajících do hroznu vína – symbolu života a duchovnosti inspirovaného Novým zákonem. Tato hlavice je rovněž lemována dvěma dalšími hlavicemi se zvířecími motivy. Ta, která se nachází více uprostřed, zobrazuje propletené hady vystrkující trojdílný jazyk. Na hlavici umístěné zcela vpravo jsou vytesáni monstrózní ptáci s vyvalenýma očima. V tomto nádherném souboru hlavic si lze povšimnout abaku, který je zdoben pletenci nebo listy s rozmanitými motivy, jež rovněž tvoří propletence. Astragaly (prstence) jsou tvořeny jednoduchými oblými lištami bez jakéhokoliv vzoru. Na konci chodby vedou do lodi baziliky dveře, nad nimiž se dříve nacházel dnes již zaniklý románský tympanon a překlad. Jižní portál V úrovni druhého klenebního pole stavby, vybudované mezi 12. a 13. stoletím, se v blízkosti zvonice postavené v letech 1538 až 1540 nachází jižní portál. V 1. století našeho letopočtu bylo náměstí, na němž dnes stojí jižní transept kostela, největším pohřebištěm ve městě. Tato skutečnost vysvětluje nejen výstavbu křesťanského kultovního místa právě zde, ale také význam jižního portálu, o jehož stavbě rozhodli kanovníci ve 13. století. Tento trojdílný vstup tvoří lomené oblouky a čtyřdílné archivolty, v nichž se střídají naturalistické rostlinné motivy s postavami v nízkém reliéfu, doprovázenými jejich atributy a umístěnými pod jemně tesanými trojlaločnými baldachýny. Portál je rozdělen na tři tympanony – dva rohové se nacházejí pod architektonickou dekorací završenou čtyřmi archivoltami, kde se střídají andělé a rostlinné vzory. Celkové trojčlenné uspořádání symbolizuje Svatou Trojici, tedy Otce, Syna a Ducha svatého. Postavy jsou ztvárněny individuálně a doprovázeny svými rozlišovacími atributy. Jejich oděvy, inspirované antikou, jsou tvořeny výraznými, vystupujícími záhyby. Postavy stojí na podstavcích, které samy spočívají na motivech pletenců – ty tvoří hlavice sloupů na ostění vchodů. Tyto hlavice vytvářejí jednotný dekorativní celek díky motivům rostlinných háčků. Hlavní vstupní otvor je zakončen trojlaločným obloukem jehož archivolta je zdůrazněna latinským nápisem: „Anno DNI MCC LX septimo viio kal ivlii obiit Ramvdvs de Fonte can et sacdos hvt ecce ata cvi reqviescat in pace amen“. („Léta Páně 1267, sedmého dne před červencovými kalendami, zemřel Raymond de Lafont, kanovník a kněz tohoto kostela. Nechť jeho duše odpočívá v pokoji. Amen.“) Tento nápis doplňoval mramorovou desku, která pravděpodobně označovala hrob zmíněného kanovníka. Umístění hrobu přímo na prahu kostela bylo považováno za projev pokory – přání odpočívat na věčnosti u samotného prahu „brány do ráje“. Rohy nad středovým obloukem jsou zdobeny révovými úponky, do nichž klovají ptáci, což symbolizuje božský pokrm věřících – krev Kristovu. Ostění portálu jsou zvýrazněna hustou řadou svazků sloupků. Jejich hlavice zdobí zvířecí a rostlinné motivy, které pokračují ve vlysu a v překrývající se římse. Na průčelí je umístěno čtrnáct soch s odlišnými atributy a postoji. Jedná se o dvanáct apoštolů. Směrem zprava doleva lze rozeznat: Synagogu (podle očí zavázaných hadem a koruny u nohou), svatého Matouše (podle knihy a svatozáře), svatého Judu, zvaného též Tadeáš, svatého Jana Staršího, svatého Matěje (jenž nahradil Jidáše Iškariotského), svatého Pavla, svatého Petra, který drží klíče od ráje, svatého Ondřeje, bratra Petrova, svatého Jakuba Mladšího, svatého Tomáše, svatého Bartoloměje a svatého Filipa. Na hlavním portálu je podle tradice vyobrazen Poslední soud, kde je Ježíš Kristus oděn do tógy po vzoru antických filosofů. Jeho ruce směřují k nebi v očekávání určení vyvolených a zavržených. Po Kristově levici stojí svatý Jan, zvaný „Miláček Páně“, a po jeho pravici Panna Maria, oba v pozici věčné modlitby (přímluvy). Dva andělé u Kristovy hlavy drží slunce a měsíc, zatímco vedle něj stojí andělé nesoucí nástroje umučení (Arma Christi). Využití ikonografie Posledního soudu je v tomto případě velmi příhodné, neboť portál stojí přímo naproti hřbitovu. Zesnulí tak mohou „rozjímat“, zatímco věřící vstupující do kostela dostávají připomínku toho, jak má vypadat řádný zbožný život, aby dosáhli království nebeského – jde tedy o jakési varování. Archivolty nad tímto výjevem jsou trojité a prokládané ornamenty v podobě palmových listů, pryskyřníků, fialek, ale i ptáků a ropuch. Andělé lemující lomený oblouk nad Kristem drží nad jeho hlavou korunu; ostatní lze rozpoznat jako anděly modlitby, adorace, lásky a díkůvzdání, kteří ilustrují tento biblický verš: „Házeli své koruny před trůn a říkali: ‚Hoden jsi, Pane a Bože náš, přijmout slávu, čest i moc.‘“ Druhá archivolta znázorňuje Ctnosti, Anděly a Archanděly, zatímco ta poslední symbolizuje Panstva, Mocnosti a Knížectví, které lze rozpoznat podle jejich rouch, žezel, kadidelnic a kalichů. Překlad, který odděluje cvikl s Posledním soudem, je orámován dvěma anděly, kteří kontemplují scénu těl vycházejících z hrobů po zaznění trumpety, na kterou hrají další dvě nebeské postavy. Některá těla se s nadějí oblékají do nového masa, jiná plná vzteku čekají na vážení duší, které provádí archanděl Michael uprostřed scény, zkažené ďáblem, který se snaží naklonit misky vah na svou stranu. Ježíš ještě neprovedl oddělení vyvolených od zavržených, ale apoštolové jsou již na svých místech a předsedají s Kristem Poslednímu soudu podle tohoto verše: „Pravím vám: vy, kteří jste mě následovali, až přijde čas obnovení, kdy se Syn člověka posadí na trůn své slávy, posadíte se i vy na dvanáct trůnů a budete soudit“. Apoštolové zde spíše stojí než sedí na trůnech, tak, jak se sluší na učedníky v přítomnosti jejich mistra. Pokud jde o tympanony dvou slepých arkád, ten po pravici Krista zobrazuje scénu Svatých žen u hrobu. Výjev ohraničený architektonickým obloukem představuje anděla u prázdného hrobu, který rozmlouvá se třemi ženami. Ty vypadají rozrušeně, zatímco jejich protipól tvoří tři vojáci, omráčení zjevením. Archivolta nad tímto výjevem zobrazuje anděly, z nichž dva drží klíč a nesou Beránka Božího (Agnus Dei). Druhá archivolta je zdobena postavami světců. Tři ženy: Jsou to Marie Kleofášova, Marie Salome (manželka Zebedeova) a Marie Magdaléna. Příběh: Jakmile skončil sabat, vydaly se ke Kristovu hrobu, aby pomazaly jeho tělo a přinesly dary. Našly však hrob prázdný a odvalený kámen, u něhož se jim zjevil anděl. Ten je informoval o Kristově vzkříšení a přikázal jim zprávu rozšířit, což však ze strachu zpočátku neučinily. Slepá arkáda na východní straně znázorňuje postavu s biskupskými atributy: má na sobě kasuli (mešní roucho), mitru a v levé ruce drží berlu (dnes již zaniklou), zatímco v pravé ruce třímá model sousední budovy. Sklání se k postavě, která před ním klečí; ta je oděna do tuniky, má krátký vous, protáhlý obličej a je nejmladším členem kompozice. Ruce má sepjaté na hrudi. Za biskupem stojí postava, jejíž roli lze jen obtížně určit – snad jde o nosiče svěcené vody s pokrývkou hlavy připomínající kalotu. Na druhé straně se odehrává další scéna: jedna postava sedí a je zachycena v pohybu, jako by právě vstávala z lůžka; má hustší plnovous, zatímco postava stojící strnule naproti ní drží hůl. Jde o církevního hodnostáře, kterého lze rozpoznat podle dlouhého roucha, pláště a berly. Uspořádání jednotlivých výjevů není neobvyklé, ačkoliv scéna Svatých žen u hrobu bývá často nahrazována epizodou ze života Panny Marie. Východní tympanon však stále vyvolává otázky badatelů ohledně jeho interpretace; může jít o výjev ze života svatého Seurina, nebo také svatého Martiala z Limoges. Tato otázka se zdá být nerozhodnutá – scéna vpravo by mohla představovat buď uzdravení, nebo zmrtvýchvstání. Bez ohledu na odpověď je však celková soudržnost kompozice nepopiratelná. Restaurování V roce 1840 popsal městský architekt G.-J. Durand, který stavbu restauroval v letech 1843 až 1844, portál jako poškozený. Základový sokl byl obnoven a poškozené části byly nahrazeny tmelem. Archivolty (vnitřní oblouky portálu) tvoří v první úrovni postavy andělů a ve druhé úrovni postavy s biskupskými atributy, přičemž jedna z nich nese atributy opata, pro něhož je typická berla (crosse). Postavy stojí na podstavcích, které pro figury umístěné pod nimi zároveň tvoří ozdobné stříšky (baldachýny). Datování Na portálu se objevuje datum 1267. To naznačuje, že stavba musela být v té době již v dostatečně pokročilé fázi, aby do ní bylo možné tento údaj vytesat. Přesto nelze toto datum považovat za rok dokončení celého portálu, neboť pro takové tvrzení chybí dostatek důkazů. V souvislosti s portálem se objevují odkazy na katedrálu v Sens nebo obecně na sochařsky zdobené portály severu Francouzského království. To svědčí o šíření vzorů i o pohybu stavitelů a sochařů či kameníků mezi regiony. U postavy Krista a anděla s hřeby byl rozpoznán vliv stylu katedrály Notre-Dame v Paříži, který je typický pro období kolem roku 1230. Skutečnost, že byl monumentální vstup zdvojen, vypovídá o snaze o prestiž i o ambicích doprovázejících gotickou přestavbu kostela s jeho bohatým uměleckým programem. Krypty Krypta kostela Pod oltářem baziliky, v jeho ose, se nachází krypta se sarkofágem svatého Severina (Saint Seurin), čtvrtého biskupa z Bordeaux. Původ krypty sahá, jak již bylo zmíněno, k původní stavbě z 5. století. Ta sloužila jako pohřební bazilika, což dokládají mramorové sarkofágy, v nichž měly být uloženy ostatky prvních svatých biskupů. Krypta získala své pohřební funkce až v 5. století po Kr., a to při získání sarkofágů tří prvních kanonizovaných biskupů města: svatého Dellphina z Bordeaux (Saint Delphin), svatého Amanda z Bordeaux (Saint Amand) a svatého Severina (Saint Seurin). Předtím označovala místo shromáždění prvních křesťanů, ještě před zavedením Ediktu milánského. Kult svatých, praktikovaný od katolické reformace v Bordeaux až do 12. století, povýšil toto místo na „pól posvátnosti“, který neměl v diecézi obdoby. Rok 1635 znamenal proměnu kostela, když byla odstraněna karolinská apsida, aby mohly vzniknout tři výklenky určené pro uložení sarkofágů a kenotafu svatého Forta. Tento mučedník byl v té době předmětem lidového kultu, který přetrval až do nedávné doby. Každý rok 15. května totiž matky přiváděly své děti k hrobu svatého Forta, aby byly silnější. Dnes krypta slouží jako ochranná schránka pro četné sarkofágy: mezi nimi najdeme sarkofágy svatých biskupů, ale také svaté Veroniky a Benedikty a hrob svatého Forta. Tento velký počet hrobů je vysvětlen překrýváním epoch a činností doložených archeologickými vykopávkami. Práce tohoto druhu vyžadují nové čtení historiografických a hagiografických vyprávění v kontextu, kdy je cílem učinit z tohoto místa kolébku křesťanství v Akvitánii a v širším měřítku i v celé Galii. Přesto přetrvává mnoho nejistot ohledně vztahů mezi nekropolí, některými jejími sarkofágy a vznikem samotného kultovního místa. Archeologická krypta Archeologická krypta je významnou památkou, neboť patří k nejstarším v Bordeaux. Nachází se v ní část raně křesťanského hřbitova, který se rozkládal od náměstí Place des Martyrs de la Résistance až k ulici rue Judaïque. Rozvoj středověkého kostela vycházel z již existující nekropole ze 4. století, jejíž pozůstatky, známé minimálně od 19. století, jsou zde zachovány. Podle tradice byla nekropole Saint-Seurin de Bordeaux vysvěcena samotným Kristem a sedmi svatými biskupy. Tatáž tradice rovněž tvrdí, že se zde nachází hroby některých z hrdinů padlých v bitvě u Roncevaux. To vysvětluje náboženskou horlivost středověkých poutníků, kteří se u těchto hrobů modlili a naslouchali vyprávění o legendárním založení baziliky. Přítomnost pozdně antických sarkofágů v kolegiátním kostele do značné míry přispěla ke vzniku legend obklopujících toto první svaté místo v Akvitánii. Tyto příběhy zahrnují také schránku s ostatky svatého Seurina. V letech 1834 až 1841 proběhlo v bazilice mnoho archeologických vykopávek. Byly odkryty dva sarkofágy a opat Cirot de la Ville nechal prostor výrazně upravit a přeměnit jej na křesťanský hřbitov. Výzkum, který v letech 1909 až 1910 vedl Paul Courteault jižně od kolegiátního kostela z podnětu členů Archeologické společnosti v Bordeaux, odhalil pohřebiště Saint-Seurin v jeho celistvé středověké podobě; z tohoto naleziště bylo vyzvednuto téměř 160 sarkofágů. Nekropole obsahovala také nad sebou vrstvené hroby pocházející ze 4. až 13. století. Autor se však potýkal s obtížemi při interpretaci nálezů. Tento rozsáhlejší projekt směřuje k odhalení a objasnění nových prvků, které jsou v současnosti vystaveny v kryptě, jež je dodnes přístupná veřejnosti. Nekropole Saint-Seurin prochází v posledních letech významnou obnovou. V roce 2024 byl spuštěn ambiciózní projekt na zhodnocení památky, jehož cílem je modernizace prezentace archeologických nálezů pro turisty i věřící. Pro návštěvníky jsou aktuálně k dispozici komentované prohlídky (obvykle od dubna do října), které umožňují nahlédnout do historie jedné z nejstarších křesťanských lokalit v Bordeaux, zapsané na seznamu UNESCO. Uspořádání prostor Do krypty se vstupuje po lomeném schodišti, které je přístupné z jižní boční lodi. Celá stavba je vyzděna z drobného kamene (tzv. petit appareil) a je zaklenuta valenou klenbou. Její patky nesou dvě řady porfyrových sloupů. Prostor je rozdělen do tří lodí: centrální loď tvoří hlavní komora a je zakončena exedrou s mauzoleem svatého Forta; severní boční loď končí apsidou se sarkofágem svaté Veroniky a jižní boční loď rovněž vrcholí apsidou, v níž se nachází sarkofág svaté Benedikty. Krypta v centrální lodi obsahuje tři vápencové sarkofágy s obdélníkovou vanou, uspořádané vedle sebe. Tyto sarkofágy jsou chráněny mříží umístěnou nad jámou a jsou přístupné návštěvníkům. Pohřební výbava krypty V kryptě bylo odkryto a je k vidění přibližně deset hrobek, avšak ne všechny jsou přesně připsány konkrétním osobám; některé obsahují ostatky několika zemřelých a mučedníků. Jsou rozprostřeny ve čtyřech až pěti úrovních pod úrovní podlahy. Zpracování těchto hrobek je pozoruhodné pro svou architektonickou bohatost a preciznost. Relikviář svatého Amanda Poté, co byly v roce 2017 v krabici od bot znovuobjeveny kosti svatého Amanda, zadala farnost sochaři Augustinu Frison-Rocheovi zhotovení malého relikviáře pro uložení ostatků tohoto světce, bordeauxského arcibiskupa a předchůdce svatého Seurina. Relikviář, umístěný v jižní boční lodi krypty, přebírá architektonické tvary sarkofágů: jde o obdélníkovou schránku uzavřenou víkem, zdobenou kruhovými liniemi vyřezanými v nízkém reliéfu. Výzdoba zobrazuje ležícího světce s mitrou na hlavě, s rukama sepjatýma k věčné modlitbě a biskupskou berlou po boku. Obklopuje jej latinský nápis Sanctus Amandus. Křesťanskou víru připomíná symbol řeckého kříže vytesaný na víku. Sarkofág svatého Forta Sarkofág svatého Forta, ústřední postavy krypty, zůstává nejmohutnějším a nejvýrazněji umístěným prvkem v celém prostoru. Byl zhotoven v 17. století a nachází se ve výklenku centrální lodi. Jeho architektura je vyvýšena na šesti sloupcích zakončených kladím ve tvaru půlměsíce. Sarkofág svatého Delphina Sarkofág svatého Delphina z Bordeaux, umístěný v jižní boční lodi naproti vstupu do krypty, nese stopy historického poškození. Jeho sedlové víko (odkazující na křesťanskou symboliku hory) značně ztratilo svou původní podobu v důsledku sešlapávání návštěvníky, kteří jej v průběhu let obrousili. Povrch je pokryt dekorem rybích šupin, což odkazuje na Ichthys – první symbol a poznávací znamení křesťanství; sarkofág tak dává najevo křesťanskou víru svého majitele. Použitý mramor ze Saint-Béat svědčí o bohatství vlastníka. Průzkum sarkofágu odhalil přítomnost těla, kterému chybí jedna paže. Sarkofág svaté Veroniky Svatá Veronika, známá tím, že otřela Ježíšovu tvář během křížové cesty, je významnou postavou evangelizace Akvitánie. Její sarkofág odpočívá v severní boční lodi krypty. Má jednoduché architektonické tvary: kamennou vanu pokrytou kladím (entablaturou) ze světlejšího kamene, na němž je umístěn prvek ve tvaru pyramidy. Společně se svatou Benediktou jsou považovány za dvě „svaté ženy“ Bordeaux. Sarkofág svaté Benedikty Její sarkofág svou polohou v protější (jižní) boční lodi a architektonickou jednoduchostí odkazuje na sarkofág svaté Veroniky: tvoří jej prostá obdélníková vana s šikmým víkem. Sarkofág je umístěn v popředí výklenku, přičemž další dva sarkofágy se nacházejí hlouběji v jeho prohlubni. Ostatní sarkofágy Velké množství těchto hrobek nacházejících se v kryptě pochází z 6. století a dodnes zůstávají anonymní. Vyznačují se bohatou dekorativní výzdobou, typickou pro rané křesťanské umění. Mezi těmito sarkofágy se údajně nachází i ten, který patří patronovi Akvitánie: svatému Martialovi z Limoges. Ten se do křesťanské paměti Bordeaux zapsal svým atributem: zázračnou holí, která dokázala ovládat počasí (přivolávat déšť i slunce). Mnohé hrobky jsou pokryty křesťanskými symboly, jako je kristův monogram (anagram Krista doplněný o písmena alfa a omega), rozviliny, motivy vinné révy, vavřínové věnce, pletence a vyobrazení Boží ruky vystupující z oblaku. V severní boční lodi je také umístěna hrobka, která údajně obsahuje lebky Dvanácti katolických sester, mučednic gilotinovaných na náměstí Place Gambetta. Během období Teroru nařídil předseda revoluční vojenské komise v Bordeaux, Jean-Baptiste-Marie Lacombe, popravu těchto dvanácti řeholnic – šlo o svévolné rozhodnutí namířené proti katolickému náboženství. Mezi legendami obklopujícími relikvie v kryptě se objevují zmínky o možné přítomnosti hrobky obsahující dvě těla položená přes sebe, s rukama na hrudi a propletenými prsty. Údajně by se mohlo jednat o ostatky dvou biskupů ze 6. století - svatého Leoncia I. Staršího a svatého Bertranda I. Gisant (Ležící postava) Na západní stěně krypty je ve vysokém reliéfu vyobrazena ležící postava (tzv. gisant). Jde o zpodobnění muže oděného v dlouhé tunice se zahalenou hlavou a rukama zkříženýma na prsou. Modelace jeho tváře je značně poškozená, takže viditelné zůstávají pouze obrysy očí. Architektonické prvky druhotně využité Krypta, která byla neustále upravována lidskou činností od antiky až po 19. století, obsahuje také architektonické prvky druhotě využité (tzv. spolia), jejichž datování bylo předmětem nedávné studie. Těsně vedle kamenné ležící postavy na západní stěně se nacházejí druhotně osazené architektonické články s geometrickými tvary pletenců a květin – symboly raného křesťanského umění vytesané v basreliéfu. Terakotové dlaždice ukotvené ve zděné stěně, která odděluje výklenek hlavní lodi od jižní boční lodi, jsou dokladem nejstarší fáze krypty a datují se mezi polovinu 4. a polovinu 5. století. Analýza použitého maltového pojiva s drcenými cihlami (tuileau) umožnila jejich přesnější datování než pouhý rozbor samotné pálené hlíny. I přes částečné poškození si tyto dlaždice uchovávají rozmanité geometrické tvary v okrových odstínech, které dokonale splývají s drobným kamenným řádkovým zdivem. Současnost V posledních desetiletích prošla bazilika rozsáhlými restauračními pracemi. Opraveny byly střechy, stejně jako horní části baziliky, a restaurovány byly také kaple Panny Marie Růžencové (Notre-Dame de la Rose), svatého Jana a chórová část. V roce 2005 se dočkal restaurování i gotický portál, které financovalo město Bordeaux společně s organizací Monuments Historiques (Národní památkový ústav). Právě během této restaurátorské kampaně byly objeveny stopy původní polychromie. Tento významný nález umožňuje lépe si představit portál v jeho originální podobě. Dne 13. června 2018 postihl sakristii baziliky Saint-Seurin náhodný požár. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Basilique Saint-Seurin de Bordeaux na francouzské Wikipedii.