Klášter La Sauve-Majeure

Opatství La Sauve-Majeure (Abbaye de La Sauve-Majeure) je bývalý benediktinský klášter nacházející se ve francouzské obci La Sauve v departementu Gironde v regionu Nová Akvitánie. Klášter založili v roce 1079 akvitánský vévoda Vilém VIII. a Gérard de Corbie; v době svého největšího rozkvětu byl domovem přibližně 300 mnichů. Koncem 18. století bylo opatství opuštěno a změnilo se v rozvaliny. Od roku 1840 bylo opatství zapsáno na seznamu historických památek francouzského ministerstva kultury. Tato původní ochrana byla potvrzena výnosem zveřejněným v úředním věstníku (Journal officiel) v roce 1914 a následně rozšířena na pozemky přiléhající k ruinám. Celý soubor je památkově chráněn od 12. dubna 1929, přičemž poslední chybějící pozemky byly pod ochranu zahrnuty výnosem z 9. dubna 2002. V prosinci 1998 bylo opatství v rámci svatojakubských cest ve Francii zapsáno na seznam světového dědictví UNESCO. Prosperující počátky Opat Gérard de Corbie založil roku 1079 v lokalitě Altus Villaris, ležící přesně na půli cesty mezi řekami Garonnou a Dordogne, opatství zasvěcené Panně Marii (Notre-Dame de la Grande Sauve). Název kláštera odkazuje na rozlehlý les Silva Major, který v té době pokrýval oblast Entre-deux-Mers (Inter duo Maria). Opat nechal nejprve vystavět první opatský kostel. Díky podpoře akvitánského vévody Viléma VIII., přízni papeže Řehoře VII. a štědrým darům ochránců, mezi nimiž nechyběli francouzští i angličtí králové, klášter rychle vzkvétal. Opatství leželo na svatojakubské trase a sloužilo jako regionální výchozí bod pro poutníky. Když opat Gérard v roce 1095 zemřel, byl zde také pochován. Pierre I. d'Amboise, zvolený roku 1126 sedmým opatem, požádal Řím o Gérardovu kanonizaci; papež Celestýn III. však jeho žádosti vyhověl až v roce 1197. Po sňatku Eleonory Akvitánské s Jindřichem II. Plantagenetem v roce 1152 přešlo opatství pod správu anglických králů. Současný kostel byl vysvěcen roku 1231. Duchovní život v opatství La Sauve-Majeure se po celý středověk řídil modernizovaným výkladem řehole svatého Benedikta, který představoval střední cestu mezi clunyjskou tradicí a cisterciáckými inovacemi. Středověké opatství bylo bohaté a mocné. Náleželo k němu 51 převorství, z nichž některá ležela až v anglickém Burwellu. Traduje se, že právě tam několikrát pobývala sama Eleonora Akvitánská, byť historické prameny o tom mlčí. Ve 13. století se obyvatelé poddanského městečka La Sauve opakovaně proti mnichům bouřili. Bohatství kláštera navíc lákalo místní šlechtu i vojska Kapetovců a Plantagenetů, a to zejména během stoleté války, kdy spolu francouzské a anglické království v letech 1337–1453 bojovaly o nadvládu nad Akvitánií a Poitou. V dubnu 1462 potvrdil francouzský král Ludvík XI. veškerá práva, privilegia a svobody, které opatství dříve udělili jeho předchůdci nebo angličtí králové (z titulu vévodů gaskoňských). V 16. století prošel areál po válečných útrapách opravami a dočkal se nového opevnění. Tyto rekonstrukce však probíhaly v napjaté atmosféře zpochybňování klášterních privilegií a hospodářské rivality s nedalekým městem Créon. Tehdy začal postupný úpadek opatství a ztráta jeho vlivu. Svatojakubská pouť Santiago de Compostela patřilo ve středověku spolu s Římem a Jeruzalémem ke třem hlavním poutním místům křesťanského světa. Opatství představovalo pro poutníky na cestě do Španělska klíčovou zastávku – před náročným přechodem oblasti Landes zde nacházeli potřebné zázemí, stravu i odpočinek. Z La Sauve pak pokračovali do Langoiranu, u Le Tourne překonali řeku Garonnu a v Belinu se napojili na hlavní tourskou trasu (Via Turonensis). Pozvolný úpadek Opatství se později připojilo ke kongregaci exemptů a v roce 1667 přešlo pod správu maurinů. Roku 1665 však zasáhla areál silná bouře, která vážně poškodila střechy kostela, ložnice i refektář. V důsledku těchto škod se na konci 18. století zřítila zvonice. Zkázu dovršilo zemětřesení v roce 1759, které narušilo statiku kostela. Během Velké francouzské revoluce byl majetek opatství zkonfiskován a rozprodán. V roce 1793 sloužily budovy jako věznice a roku 1809 se propadly kostelní klenby. Následujících 40 let se areál využíval jako kamenolom pro stavbu domů v obci La Sauve. V roce 1837 zakoupil konventní budovy arcibiskup, který zde nechal zřídit jezuitskou kolej. Ta se později změnila na učitelský ústav. Roku 1910 však školu zničil požár a místo bylo opět opuštěno. Během první světové války (1914–1918) sloužily prostory jako malá polní vojenská nemocnice. Roku 1960 převzal památku stát. Ministerstvo kultury zahájilo rozsáhlé konzervační práce a od otevření pro veřejnost spravuje areál organizace Centre des monuments nationaux. Opatství v troskách Po sedm století byl opatský kostel v La Sauve-Majeure nejzářivějším architektonickým klenotem celého kraje Gironde. Poté, co Ústavodárné shromáždění roku 1789 vyhnalo mnichy, začaly budovy opatství na počátku 19. století nezadržitelně chátrat. Z památky se stal legální kamenolom; místní stavitelé, vápeníci a cestáři zde běžně těžili stavební materiál a opracované kvádry. Svou stopu zanechali i starožitníci, kteří při hledání cenných kusů odvezli řadu soch, jež jsou dodnes rozptýleny v soukromých sbírkách. Ničení opatství zastavil až rok 1840, kdy bylo zapsáno na seznam historických památek francouzského ministerstva kultury. Z klášterních budov dnes zbývají pouhé zříceniny. Nad zemí se tyčí pouze základy kapitulní síně a dvě stěny refektáře z roku 1295. Celý klášterní komplex, v němž roku 1231 žilo na sto mnichů (a v době největšího rozkvětu dokonce přes tři sta), prakticky zanikl. Z kapitulní síně zbyl jen prostor vymezený nízkými sloupy s moderní dlažbou. Křížová chodba západně od síně mívala čtyři kryté galerie obklopující zahradu; dnes je patrný již jen její půdorys. V jižním prodloužení kapitulní síně se nacházel skriptorium, vyhrazené mnichům opisovačům a iluminátorům. V patře nad ním bývaly ložnice (dortoir), z nichž se dochovalo jen několik fragmentů. Z jídelny (refektáře) zůstala jediná stěna s gotickými okny ze 13. století. Vlna vandalismu se v opatském kostele Panny Marie zastavila u svatyně. Téměř celá gotická část stavby padla za oběť zkáze, zatímco nejstarší, románská část zůstala částečně ušetřena. Rozebírání na stavební materiál unikly zdi severního transeptu, celý závěr kostela (s výjimkou kleneb hlavní apsidy) a jižní boční loď přiléhající ke zvonici. Plán opatského kostela Kostel byl postaven na půdorysu latinského kříže. Tvoří jej hlavní loď o pěti klenebních polích s bočními loděmi, transept vedoucí do chóru a boční kaple. Z původního portálu se dochovalo jen minimum prvků, o jeho velkoleposti si však lze udělat představu díky rytinám ze 17. století, vzniklým ještě před postupným rozebíráním stavby. Hlavní loď V prvním klenebním poli hlavní lodi se nachází studna a nika. V 17. století zde byly vyzděny dva mohutné bloky tvořící jakési oválné vstupní zádveří (tambur), které sloužilo jako podnož pro varhanní kůr. Na různých místech jsou do stěn vsazeny konsekrační medailony; z původních dvanácti osazených roku 1231 jich zůstalo šest. Jižní boční loď V jižní lodi pocházejí křížové žebrové klenby druhého a třetího pole z gotického období 13. století, stejně jako věž se zvonicí na osmiúhelníkovém půdorysu. Páté pole je zaklenuto omítanou románskou křížovou klenbou z 12. století. Apsida Apsida pochází z počátku 12. století a představuje nejstarší část celého kostela. Zahrnuje chór a přilehlé kaple, které si ponechaly původní valené klenby s půlkruhovým profilem. V chóru, jejž prosvětlují tři velká okna, se kdysi nacházel (dnes již zaniklý) náhrobek zakladatele kláštera, svatého Gérarda de Corbie. Románská ikonografie kostela Panny Marie Následující informace vycházejí především z publikací L'imagerie romane figurée de La Sauve-Majeure a L'imagerie romane de l'Entre-deux-Mers. V dnešní době se v kostele nachází přes 80 tesaných hlavic, které zdobí jak rostlinné ornamenty, tak figurální výjevy. Popis těchto prvků postupuje nejprve exteriérem – od západního průčelí podél severní strany stavby – a následně se věnuje interiéru ve stejném směru. Na závěr jsou uvedeny dekorativní prvky, které se již nenacházejí na svém původním místě (jsou uloženy v lapidáriu opatství, v jiných muzeích či v okolních kostelích). Exteriér Popis venkovní sochařské výzdoby začíná u portálu západního průčelí a pokračuje přes severní stěnu hlavní lodi k severnímu rameni transeptu. Zakončen je u závěru kostela, konkrétně u obou severních absidiol, hlavní apsidy a dvou jižních absidiol. Jižní fasáda kostela neobsahuje žádné románské plastiky. Západní průčelí Z původní románské výzdoby průčelí se dochovalo šest plastik, které lze slohově zařadit do poloviny 12. století (kolem roku 1150). Ostění portálu Z celého portálu zůstala do současnosti pouze jediná hlavice. Její abakus (krycí deska) je dnes již zcela nečitelný, ačkoliv jej v roce 1851 dokázal Léo Drouyn ještě přesně nakreslit. Kalich hlavice zdobí jemný pletenec tvořený velkými oky s propletenými palmetami. Vítězný anděl Severně od ostění portálu se v kaneluře nachází plastika vítězného anděla. Jde o tradiční ikonografické téma vítězství nad Zlem. Anděl je zde zobrazen zepředu, přičemž se zapírá jednou nohou, aby levou šlapal na dračí stvůru. Levá ruka a obličej se nedochovaly, v pravici však anděl patrně třímá kulatý kotouč – zřejmě posvěcenou hostii. Ta má věřícím připomínat, že právě díky ní mohou po andělově vzoru nad Zlem zvítězit. Sochařskou výzdobu na pozicích č. 2 až 6 si lze prohlédnout z cesty vedoucí podél severní strany opatství (vně uzavřeného areálu). Plastiky na severozápadním opěrném pilíři Nároží dvou románských opěráků na severu a západě zpevňují čtyři ustupující pilastry, jejichž spodní hrany jsou okosené a vyžlabené. V horní části každého žlábku (kanelury) je vytesán figurální motiv: na prvním vidíme podsaditého klerika s bodrým výrazem, který si spíná ruce na břiše a zpívá z plných plic (podobnou plastiku lze nalézt na římse chóru v kostele v Saint-Quentin-de-Baron); na druhém a třetím jsou zobrazeni dva savci (pravděpodobně psi); na čtvrtém, silně poškozeném erozí, sedí muž vlnící záhadným předmětem. Severní okapová stěna Roku 1850 konstatoval pan Lacourrière, že severní stěna v úrovni druhého, třetího a čtvrtého klenebního pole je zcela zřícená; stály pouze spodní části prvního a pátého pole. První figurální výzdoba se nachází na románském opěráku pátého pole a zobrazuje motivy lvů se dvěma těly. Severní okno pak zdobí dvě tesané hlavice. Tesané desky románského opěráku Opěrný pilíř je zdoben těsně pod římsou vlysem, který tvoří dvojice lvů se společnou hlavou (tzv. lvi bicorporis), v centrální části zády k sobě. Na nároží je patrná společná hlava, k níž náleží těla na obou stranách. Stejný motiv se opakuje na všech třech stranách, identicky jako na hlavicích severní arkády presbytáře. Hříva tvořená řadami prstencových kadeří (tzv. lvi „achaimenidského“ typu) a dlouhý ocas rozprostřený do vějíře nad hřbetem jsou pro opatství La Sauve-Majeure typické. Tato výzdoba pochází již z první stavební fáze, pravděpodobně z původního opatského kostela z roku 1080. Dědictvím této tradice drobných reliéfů jsou tzv. metopy – tesané desky mezi modillony (ozdobnými konzolami) pod římsou. Ty lze spatřit i v dalších kostelech založených zdejšími mnichy, jako je například kostel Saint-Martin de Saint-Martin-de-Sescas (založen 1108), kostel Saint-Romain de Targon či kostel Saint-Martin de Camiac-et-Saint-Denis. Severní okno Západní hlavice: Kalich s rostlinným dekorem. Piniové šišky, uspořádané v pětiúhelníkovém schématu (quinconce) ve třech řadách, jsou zavěšeny na okách sítě s tzv. „jednoduchým kroucením“. Abakus (krycí deska) zdobí pět kruhů s centrálními rozetami, které jsou v bodech dotyku spojeny se svislým řapíkem společnou páskou. Motiv sítě s piniovými šiškami se v kostele opakuje na několika místech. Východní hlavice: Čertík a „převrácený“ muž (homo inversus). Uprostřed sedí postava muže, který s úšklebkem hledí k obzoru. Paže jsou skryté, patrná jsou pouze ramena. Muž je zobrazen zády, ale hlavu má otočenou o 180°. Jsou zde patrné stopy rukou, které roztahují hýždě a odhalují řitní otvor. Postava patří k ikonografickému typu homo inversus, jenž ve středověké symbolice odkazoval na homosexualitu. Nad hříšníkem se tyčí démon se dvěma těly (rovněž symbol spojovaný s homosexualitou) s ohavnou tváří, který muže svírá a do kolen mu zatíná dva pařáty. Motiv „převráceného“ muže se často objevuje na modillonech (konzolách), kde bývá zobrazován jako oběť kentaura střílejícího šíp nebo v sevření démonických bytostí, jako je tomu zde. Severní rameno transeptu Severozápadní okno je jediné z pěti oken transeptu, které si díky stabilitě severního nárožního opěráku zachovalo figurální výzdobu. Severozápadní okno Severní hlavice: Pád člověka. Z profilu je zde vyobrazen nahý muž padající naznak. V pravé ruce třímá kulaté ovoce. Muž balancuje na jedné noze, zatímco jeho levé stehno svírá démon umístěný na nároží kalichu. Na druhé straně kalichu chrlí had listnaté šlahouny. Jsou zde zastoupeny všechny klasické náboženské symboly: pokušitel probouzející touhu slovy (vyvrhované listoví), krádež zakázaného ovoce, pád nahého člověka a jeho svržení do Satanovy tlamy. Již v roce 1852 upozornil Léo Drouyn na podobnost této kompozice s hlavicí v kostele v Saint-Maixant. Jižní hlavice: Padající muž (akrobat). Nahý muž má hlavu u země a oběma rukama se drží běhů dvou zvířat, která mu roztahují nohy a pohlcují ho za chodidla. Zvíře vlevo připomíná ptáka, zatímco vpravo je patrně lev. Postava ztělesňuje nenapravitelného hříšníka, který dává přednost pekelné síře v podzemí, čemuž odpovídá i jeho obrácený postoj. Tento ikonografický typ byl v románském období velmi rozšířený; totožný motiv se nachází i v interiéru kostela na jedné z hlavic velké severní apsidy. Obě hlavice se vzájemně doplňují a představují dvě kategorie hříšníků: ty, kteří do osidel Pokušitele upadnou náhodou, a ty, kteří hřeší vědomě a v hříchu setrvávají. Jde o zachycení dilemat, s nimiž se tehdejší zpovědníci denně potýkali. Konzoly (modillony) Čtveřice konzol v severozápadním nároží transeptu je pouhým okem téměř neviditelná. Jsou skryty pod širokou a masivní krycí deskou a podepřeny nárožním opěrákem. Nárožní konzola zobrazuje sedícího muže, kterého pohlcuje šelma hlavou napřed. Tento motiv se v románských kostelech v tomto regionu vyskytuje velmi často. Druhá konzola představuje opičí hlavu na dlouhém krku. Zbývající dvě konzoly jsou pokryty lišejníkem, ale patrně nesou rostlinné motivy. Závěr kostela (chevet) Čtveřice apsid s prostým, nezdobeným lícem zdiva ostře kontrastuje s vytříbenou dekorací hlavní apsidy. Právě na tento prostor svatyně, která tvoří pomyslnou schránku pro náhrobek zakladatele svatého Gérarda, se soustředila nejbohatší sochařská a ornamentální výzdoba opatství. Hlavice a konzoly apsidy V apsidě se nacházejí tři okna. Abaky všech šesti hlavic jsou totožné – zdobí je řada reliéfních suchých akantových listů. Severní okno Severovýchodní hlavice: Lvice s ženským poprsím. Jediným motivem tohoto kalichu je hybridní bytost, jejíž tělo pokrývá celou jeho plochu. Jde patrně o démonickou bytost s rozepjatými křídly (levé křídlo je ulomené), s tělem šelmy a ženským poprsím. Stvůra natahuje paže k velkému akantu vyrůstajícímu z prstence (astragalu). Tato rostlina měla nepochybně svůj symbolický význam, neboť jiný sochař tentýž výjev ztvárnil i na hlavici portálu kostela svatého Romana v Targonu. Severozápadní hlavice: Muž ošetřující lví pařáty. Výzdoba kalichu je dvoustranná. Na levé straně se tyčí šelma na zadních bězích s ocasem vtaženým mezi nohy a zakončeným rostlinným motivem. Přední levou tlapu má položenou na noze dřepící postavy, která oběma rukama horlivě ošetřuje její druhý pařát. Muž je oděn do krátké tuniky s příčnými záhyby. Jeho hlava, která se do dnešních dnů nedochovala, měla podle kreseb Léa Drouyna podobu démona s vlasy vztyčenými v podobě plamenů. Právě tato démonizace postavy vyvrací srovnání, která se objevují v některých turistických průvodcích. Tyto výklady postavu mylně spojují s kladnými postavami léčitelů lvů, jako byli Androkles nebo svatý Jeroným. V tomto případě však lev symbolizuje veškeré neřesti a člověk, který mu „podlézá“ a pečuje o jeho tlapu, není ničím jiným než nízkým pochlebníkem ďábla. Osové (prostřední) okno Jižní hlavice: Dvoutělá siréna (pták). Pod nárožím abaku se tyčí lidská hlava ptáka, jehož dvě těla, spojená v úrovni prsní kosti, vyplňují celý prostor kalichu. Na obou zadcích (rýpech) sedí další dva ptáci obrácení opačným směrem. Obličej sirény působí lehce ohromeně, rty jsou pootevřené a jazyk vyplazený. Masivní krk navazuje na opeřená těla ozdobným zubatým límcem (gorgeret). Tato siréna je velmi podobná té, kterou lze spatřit v interiéru na hlavici chórového oblouku spolu s kentaury. Výskyt sirény jakožto symbolu „pokušení“ právě v ose hlavní apsidy – což je z ikonografického hlediska velmi významné místo – představuje specifický rys oblasti Entre-deux-Mers. Podobné umístění sirén najdeme například v Lestiacu, tam však mají podobu rybí. Zde byla zvolena ptačí forma, která bývá v románském umění převážně mužského pohlaví a dvoutělá. V tehdejší symbolice tento výjev odkazoval na homosexualitu: dvě těla stejného pohlaví, hnaná a spojená stejným duchem. Severní hlavice: Akrobaté (tahači za vousy). Kalich má dvoustranné členění se dvěma středovými žebry a dvěma páry volut v podobě mušlí. Výzdoba nese světský motiv soustředěný na klečícího muže, k němuž z obou stran přiléhají artisté balancující na jedné ruce. Všichni tři se vzájemně drží za vousy nebo za vlasy. Podobnou kompozici lze nalézt v Saint-Vincent-de-Pertignas (varianty téhož tématu se nacházejí také na konzolách uložených v Metropolitním muzeu umění v New Yorku). Ústřední postavou je muž zralého věku. Má vykasanou tuniku a klečí s nohama vytočenýma do stran, přičemž se prsty u nohou pevně tiskne k oblounu sloupu. Jeho tvář zdobí dlouhý, rozeklaný vous, jehož oba konce svírají postranní artisté. Muž naopak drží za vlasy oba mladíky, kteří jej doprovázejí s těly prohnutými do oblouku a s oporou pouze o jednu ruku. Častým vysvětlením těchto scén bývá odkaz na vystoupení kejklířů, kteří doprovázeli poutníky na cestě do Compostely. Tento hravý motiv se na závěru kostela objevuje dvakrát – právě v místech, kde se nacházela uzavřená klášterní zahrada (hortus monachorum), což naznačuje, že byl určen spíše mnichům než samotným poutníkům. Tehdejší duchovenstvo, znalé pravidel mnišské ikonografie, však výjev četlo jinak: ústřední postava v neslušném a ponižujícím postoji (obnažená kolena a roztažené nohy), navíc s rozeklaným vousem typickým pro Satanovy přisluhovače, představuje zavrženíhodného člověka. Vlasy a vousy, které postavy vzájemně propojují v jeden řetěz, pak symbolizují jejich společné zatracení. Dvojice motivů akrobata a sirény představovala na tomto strategickém místě kostela důrazné varování. Obrazy tak plnily dvojí funkci: měly pobavit „prosté“ (negramotné laické bratry) a zároveň vybízet „zasvěcené“ (učence z řad kléru) k morálnímu rozjímání. Jihovýchodní okno Západní hlavice: Rostlinný kalich. Výzdobu tvoří kytice palmet, která je pro tento region zcela netypická. Stejný motiv se však opakuje i v interiéru kostela na monumentální severní hlavici presbytáře, kde je spojen s výjevem zápasu muže se lvem. Autoři Houlet a Sarradet připisují tyto plastiky anonymnímu umělci, označovanému jako „Mistr z La Sauve“. Východní hlavice: Pronásledování dvou lvů. Tato hlavice bývá často bez dalšího komentáře označována jako „zápas dvou lvů“. Některé detaily však naznačují, že výjev nese hlubší poselství. Vidíme zde dva lvy s vtaženými ocasy, oba směřující doleva. První má hřívu pečlivě zkadeřenou, zatímco jeho útočník ji má rozježenou v podobě plamenů. Útočník se tyčí na zadních bězích a zatíná drápy do zadní části těla prvního lva, který je přitlačen k přehradě. Napadený lev se však nevzdává a s vyceněnými tesáky otáčí svou zuřivou tvář proti pronásledovateli. Skutečnost, že útočník má hřívu divoké šelmy, zatímco napadený ji má úhledně uspořádanou do několika řad kadeří, naznačuje jejich symbolický význam: první představuje „negativní princip“ (neřest), druhý „pozitivní princip“ (ctnost). Naproti se nachází onen zvláštní trsy palmet, který známe z monumentální hlavice v presbytáři – tam sousedí s výjevem léontomachie (zápasu člověka se lvem), kde je symbolika boje proti Zlu zcela zřejmá. Hlavice pod hlavní římsou Sedm hlavic, které nesou hlavní římsu apsidy, je zdobeno výhradně rostlinnými motivy. Konzoly (modillony) apsidy V roce 1853 odhadoval Léo Drouyn, že před postupným rozebíráním opatství zdobilo stavbu nejméně dvě stě konzol a více než stovka tesaných hlavic. Co se týče dochovaných konzol na závěru kostela (chevetu), dnes jich napočítáme: 9 na velké severní apsidě, 11 na malé severní apsidě, 16 na velké jižní apsidě a 11 na malé jižní apsidě. Na dalších částech kostela se nacházejí čtyři na západní a dvě na východní stěně severního ramene transeptu. Mimo samotnou stavbu jsou některé exempláře uloženy v lapidáriu v La Sauve, v Muzeu Akvitánie v Bordeaux a v Metropolitním muzeu umění v New Yorku. Vliv sochařské dílny v La Sauve na tvorbu konzol je patrný v mnoha okolních kostelech, které se jejími vzory inspirovaly. Románské konzoly totiž neměly pouze dekorativní funkci, jako je tomu u pozdějších gotických přípor či patek. Velmi často tvořily ucelené řady nesoucí konkrétní poselství – skutečná „kázání v kameni“. Tato témata, namířená proti smilstvu, lakomství a dalším hlavním hříchům, se z opatství rozšířila do celého regionu. Interiér 10 a 11: Hlavice pátého klenebního pole 12: Severozápadní okno 13: Západní stěna, prostřední okno 14, 15, 16 a 17: Gotické přípory a basreliéf, konzoly (modillony), románská hlavice a přípory 18: Severovýchodní přípora křížení 19: Jihozápadní přípora křížení Popis sochařské výzdoby uvnitř kostela začíná u západního portálu a pokračuje ve směru hodinových ručiček v tomto pořadí: severní stěna hlavní lodi, severní rameno transeptu, severní absidioly, hlavní apsida, jižní absidioly, kaple svatého Jana a jižní pole hlavní lodi. Severní strana hlavní lodi První čtyři pole severní strany lodi jsou v troskách a nedochovala se v nich žádná sochařská výzdoba. Pouze v pátém klenebním poli zůstaly dvě hlavice: Hlavice pátého klenebního pole Rostlinný dekor a lvi bicorporis (pozice 10 a 11) V pátém klenebním poli se na západní straně nachází značně zvětralá hlavice s rostlinným dekorem, zatímco na východní straně je osazena hlavice s motivy lvů se dvěma těly a lidskými hlavami (androkefalní lvi). Tato druhá hlavice je ve velmi dobrém stavu. Abakus zdobí vzpřímené osmileté palmety se svinutými lístky, které se střídají s polopalmetami ležícími podél rozvilinové lišty. Dva páry šelem představují klasické zobrazení lvů typu bicorporis se zkadeřenou hřívou a vtaženým ocasem, který je zakončen vztyčenou chocholkou. Hlavy mají plochý, lidem podobný obličej. Zornice těchto stvůr, svírající vzájemně úhel 90°, jsou vyvrtány pomocí vrtáku (trépanu). Na bězích chybí náramky, které u plastik v tomto opatství obvykle značí démonické bytosti; tyto stvůry se navíc země dotýkají pouze špičkami svých drápů. Transept (příčná loď) Jižní rameno transeptu zcela zaniklo. V severním rameni se dochovalo pouze několik plastik: hlavice dvou oken, hlavice s dvojitou řadou akantových listů, dvě románské konzoly (modillony), dvě gotické přípory s lidskými hlavami a malý reliéf nalevo od záklenku severního okna, zobrazující muže, který patrně drží „hvězdu“. Na dvou pilířích křížení se dále nacházejí dvě románské přípory. Severozápadní okno (pozice 12) Severní hlavice: Čtyři vlci. Uprostřed hlavice se nacházejí dvě mohutné šelmy s propletenými, spirálovitě stočenými krky. V rozích jsou vyobrazeny subtilnější zvířata, která mají tlapky položené na hřbetech středových šelem. Každé z nich chrlí rozvilinu zakončenou květem (fleuronem). Tyto dva šlahouny se vzájemně proplétají pod hranou abaku. Jižní hlavice: Dvoutělá hybridní bytost. Jediným námětem kalichu je bytost se dvěma těly, dvěma pažemi přitisknutými k bokům a mohutnou lidskou hlavou (androkefal) se špičatýma ušima. Tělo připomíná lva se vztyčeným ocasem, který v pařátech svírá kulatý plod. Na kalichu chybí obvyklé voluty, místo nich jsou zde dvě středová žebra, z nichž jedno nese maltézský kříž. Tato hlavice je pravděpodobně benediktinskou polemikou namířenou proti johanitům (řádu špitálníků sv. Jana); negativní symbolika dvoutělé bytosti (odkazující na homosexualitu, držení zakázaného ovoce atd.) měla korespondovat s tehdejšími pověstmi o mravech členů tohoto řádu. Západní stěna, prostřední okno (pozice 13) Abakus obou hlavic zdobí prolamované listové rozviliny. Jižní hlavice: Kalich je zdoben rostlinným dekorem. Severní hlavice: Pronásledování dvou lvů. Dvě šelmy směřují doleva. První z nich je lev se zkadeřenou hřívou v poloprofilovém, téměř heraldickém postoji. Otáčí hlavu k tomu, jenž ho následuje, a proplétá s ním jazyk. Druhé zvíře má na krku obojek domácího psa. Tento „lovec“ položil pracky na zadek pronásledovaného, který staženým ocasem dává najevo svou podřízenost. Lev se v církevním umění v té či oné podobě téměř vždy objevuje jako symbol Satana. Domnělá podřízenost tak může být pouhou lstí. Tyto poslední tři figurální hlavice (pozice 12 a 13), čerpající z lidové inspirace, jsou pravděpodobně namířeny proti strážcům morálky, kteří při výkonu svého úřadu podléhají smyslovým pudům. Cílem bylo vysmát se skrze obraz tomu, co kázání odsuzovalo slovem. Gotické přípory a reliéf, konzoly a románské prvky (pozice 14–17) Figurálních plastik je v těchto místech mnoho, nacházejí se však v takové výšce, že je jejich studium obtížné. Patří k nim: Dvě gotické přípory (patky) s lidskými hlavami v severozápadním a severovýchodním rohu. Nalevo od hlavy první přípory lze rozeznat ruku držící kropáč. Druhá přípora je obklopena rostlinným dekorem. Drobný reliéf nalevo od záklenku severního okna zobrazuje muže držícího hvězdu, nebo – což je pravděpodobnější – kropáč s prasečími štětinami. Dvě konzoly (modillony) na východní stěně transeptu: První představuje muže držícího se za vousy. Spodní část této konzoly byla odtesána; u tohoto typu zobrazení však muž býval takřka jistě vyobrazen s erekcí. V 18. století se mnoho takto „neslušných“ konzol stalo obětí puritánů. Druhá konzola zobrazuje zpívajícího muže, jehož spodní část byla rovněž barbarsky odtesána. Sloup při výstupu ze severního ramene transeptu, který nese nádhernou hlavici s dvojitou řadou akantových listů. Románské konzoly v křížení (pozice 18–19) Na severovýchodním a jihozápadním pilíři křížení se nacházejí dvě mohutné obdélníkové konzole: na jedné jsou vyobrazeni dva muži s kozlem, na druhé muž, pes a zajíc. Tyto konzole představují architektonickou raritu, neboť plnily čistě estetickou funkci a nenesly žádnou faktickou zátěž. Severovýchodní konzole (č. 18) Zpracování této konzole překvapuje svou detailní precizností, uvážíme-li, že je umístěna velmi vysoko a je špatně viditelná. Jsou zde patrní dva muži, sedící bok po boku zády ke stejné stěně s hlavami otočenými k nebi. Lavice, o kterou se dělí, se skládá z několika prvků: plochého opěradla sahajícího k šíji, sedáku zvýšeného v přední části s polstrovaným polštářem pod hýžděmi menší z postav, přiléhající stoličky sloužící jako podnožka pro špičatou obuv obou mužů a silné bočnice (parclose), která odděluje „pána“ od „sluhy“. Kozel neleží pánovi na ramenou, nýbrž je natažen na opěradle lavice, kde tvoří spojnici mezi oběma muži. Mladší z nich svírá jeden z rohů zvířete, což je gesto typické pro středověké zpodobnění smilstva (luxuria). Starší muž se zvednutými pažemi drží kozla za dvě nohy. Had, vylézající ze země a plazící se směrem k podbřišku muže, jen potvrzuje hříšné úmysly obou postav. Jihozápadní konzole (č. 19) Tato konzole je značně poškozena erozí. V levém rohu lze vytušit ležícího zajíce, kterého zahání muž ohánějící se holí spolu se psem. Závěr kostela V hlavní apsidě a čtyřech přilehlých apsidách se nachází přibližně třicet zdobených hlavic, z nichž 17 je figurálních. Hlavice malé severní apsidy Severní hlavice (č. 20): Rostlinný dekor. Severní hlavice (č. 21): Dva propletení draci – Tato hlavice, odkazující na motiv Urobora, je věrnou kopií svého vzoru na východní hlavici kaple sv. Jana. Pochází z první čtvrtiny 12. století, přičemž provedení a styl převyšují svůj originál. Hlavice velké severní apsidy Velká severní apsida obsahuje čtyři historizující hlavice. Na severní straně se nachází hlavice s výjevem vyhnání Adama a Evy z ráje a hlavice se dvěma mořskými sirénami. Na jižní straně je umístěna hlavice s mužem trhaným dvěma lvy a poslední je hlavice se třemi postavami spoutanými s vlastními těly. Severní hlavice (č. 22): „Pád Adama a Evy“ (Prvotní hřích) Tato hlavice (označovaná také jako Severní 1) zobrazuje biblický příběh prvotního hříchu a jeho následků: Pokušení Evy: Na pravém nároží čelní strany stojí strom poznání s ohebnými větvemi obtěžkanými kulatými plody, kolem něhož je v pravidelné šroubovici obtočen had. Ještě v polovině minulého století byla patrná hlava hada, jak drží v tlamě plod a nabízí jej Evě. Pokušení Adama: Nahá Eva kráčí k Adamovi (vykračuje levou nohou) a v pravé ruce mu ukazuje jablko. Levou rukou si fíkovým listem zakrývá přirození. Její postava s neforemnou tváří, zplihlými vlasy a povislým tělem odráží dobovou tendenci stigmatizovat první ženu jako viníka úpadku lidstva. Zahanbení: Adam, umístěný na nároží směrem k věřícím v lodi, dává najevo stud; pravou ruku si tiskne k hrdlu (symbol uvíznutého sousta) a levou si rovněž zakrývá slabiny fíkovým listem. Svým postojem, kdy se k Evě symbolicky otáčí zády, vyjadřuje veřejné zavržení „ženy svedené hadem“. Boční strany hlavice zobrazují následky vyhnání z ráje. Na levé straně je Adam v krátké tunice (bliaud), jak ryje půdu, aby uživil svou rodinu. Pravá strana znázorňuje trest, který Hospodin uložil Evě – rodit syny v bolesti (In dolore paries filios). Vidíme zde Evu jako matku Kaina těsně po porodu, jak kojí své dítě. Tento motiv, mající původ v karolinské renesanci, je v románském umění velmi vzácný. Je možné, že se tehdejší sochař nechal inspirovat ilustrací z některé předrománské bible, jako je například První bible Karla Holého, Alcuinova bible nebo bible z Moutier-Grandval. Hlavice č. 23 (jižní): Akrobat a lvi Na abaku této hlavice probíhá pás složený z protilehlých volut a asymetrických palmet, které jsou u základny svázány. Tato dekorativní obruba plynule pokračuje i na plochu pilíře. Uprostřed čelní strany se nachází akrobat hlavou dolů, jehož pokrčené nohy pohlcují dva lvi stojící po jeho stranách. Rukama svírá tlapu každého z nich. Šelmy jsou zobrazeny z profilu v klidovém postoji; mají mohutná těla a výrazné hlavy s hřívou tvořenou čtyřmi řadami prstencových loken. Vyhloubené zornice mandlovitých očí byly patrně původně osazeny barevnými kameny. Ocas je vtažený mezi nohy, následně se zvedá k boku a je zakončen stylizovaným květem (fleuronem) s prstencem. Tlapy s obrovskými drápy svírají kulatý plod. Je pozoruhodné, že sochař, který v jižní velké apsidě vytvořil hlavici s Danielem mezi dvěma lvy, se omezil pouze na výměnu ústřední postavy. Pokud jde o onoho převráceného muže s pohlcenýma nohama, vykazuje stejné rysy jako protilehlý Adam. Jeho tvář je nehybná. Nejedná se o vyděšenou oběť, nýbrž o dobrovolného akrobata, který se nesnaží z lvích spárů vymanit, ale naopak se k nim přibližuje. Akrobat symbolicky ztělesňuje hříšníky, kteří věří, že z lvích tlam vyjdou bez morální úhony. Tento výjev nemá nic společného s „Danielovým žalobcem vhozeným do lví jámy“, jak tvrdí někteří průvodci. Zcela totožný motiv lze nalézt také v exteriéru kostela, na hlavici západního okna severního ramene transeptu. Hlavice č. 24 (severní): Dvě mořské sirény Abakus této hlavice zdobí akantový dekor. Kompozice kalicha je symetrická, stejně jako u ostatních tří hlavic v této apsidě. Dvě mořské sirény (Severní 2): Na čelní straně jsou vyobrazeny dvě sirény, tradiční ztělesnění tělesného pokušení. Jejich rybí těla jsou v poměru k poprsí naddimenzovaná; ve středu se vzájemně dotýkají a následně se obtáčejí kolem obou bočních stran hlavice. Lidská horní část těla je v úrovni pupíku oddělena plochou páskou, která tvoří rozhraní mezi lidskou a zvířecí složkou těchto hybridních bytostí. Každá ze sirén drží pod středovým medailonem svislou ratolest s převislými listy. Po stranách pak svírají vodorovné stonky zakončené trojklaným květem a listovím svinutým do voluty. V klášterní ikonografii se často využívala latinská slovní hříčka založená na homonymii slova caulis (stonek/penis). Rostlinné stonky v rukou sirén, zobrazené v různém stupni tuhosti, silně útočily na představivost tehdejších věřících. Paralela mezi prchavostí rychle uvadajícího květu a vyvrcholením smyslného požitku, který byl považován za hříšný a odsuzoval člověka k věčné smrti, byla pro tehdejší diváky plná významů. V některých chrámech, například v pohřební kapli v Chambon-sur-Lac v Auvergne, drží sirény kromě stonků také zakázané ovoce. Hlavice č. 25 (jižní): Dva muži spoutaní vlastním tělem Abakus této trojboké hlavice zdobí pás akantových listů v nízkém reliéfu. Kompozice kalicha je až na drobné detaily symetrická. Dva muži v poutech vlastního těla (Jižní 2): V každém nároží kalicha klečí nahý mladík, který si rukama svírá vlastní chodidla. Hladká těla obou efébů jsou diskrétně zahalena listovím. Muži jsou v symbolickém smyslu uvězněni jedinou liánou, která jim oplétá hlavu, krk, břicho, přirození, nohy i paže. Tato společná šlahounovitá liana přechází z jedné postavy na druhou skrze listový prstenec upevněný v horní části středového sloupku. Podél liany si lze všimnout svazků ve tvaru písmene „V“, ze kterých na třech místech (nad čelem a u obou loktů) vyrůstají dvojité svazky listů. Sevření rostlinných výhonků v těchto nervových centrech má symbolický význam: upozorňuje na to, že myšlení i konání jsou vězni „přirozenosti“, tedy instinktů a vášní. Tito dva muži doplňují postavu nahého, spoutaného a ithyfalického muže (s erekcí) na modillonu velké severní apsidy, jakožto „hříšníci proti tělu“. Morální vina postav je zdůrazněna analogií mezi polohou lian a středověkými vězeňskými nástroji: podhrdelníkem (uzdou) a okovem; trojí spoutání obou nohou a břicha pak odkazuje na antická pouta (compes). V některých průvodcích se, patrně kvůli blízkosti sirén, uvádí, že tato hlavice představuje Odyssea připoutaného ke stěžni lodi, aby mohl naslouchat zpěvu sirén. Tato „interpretace“ však přehlíží zásadní fakta: postavy jsou dvě, jsou mladé (nikoliv zralého věku), jsou spoutány liánou (nikoliv provazy), jsou nahé, klečí a celá ikonografie odpovídá motivu známému jako Homo in compedibus corporis (nebo in vinculis), tedy „člověk v poutech těla“. Tento motiv se v románském umění vyskytoval poměrně často. Zde v chrámu najdeme hned dva příklady: tuto hlavici a již zmíněný modillon na severní straně, kde je muž navíc zobrazen jako ithyfalický. Hlavice presbytáře a hlavní apsidy Původní sanktuarium bylo s velkými apsidami na severní a jižní straně propojeno dvěma trojitými arkádami, prolomenými v jeho přímém klenebním poli. Každá z nich se skládá z průchodu a sdruženého okna, jehož archivolty dosedají na krátký středový sloup o velkém průměru a po stranách na hlavice dvou přípor (vložených sloupků). Těchto šest hlavic zdobí románský dekor mimořádné kvality. Hlavice severní trojité arkády Tuto arkádu zdobí tři tesané hlavice: dvojice lvů se společnou hlavou (bicorporés), monumentální hlavice se čtyřmi výjevy zápasů na téma pokušení a poslední s rostlinným dekorem. Hlavice č. 26 (severní 3): Dvojice lvů se společnou hlavou V obou rozích abaku (krycí desky) jsou vyobrazeny dvě zvířecí masky (protomés), které chrlí vlnitou rozvilinu s palmetami, střídavě vzpřímenými a svěšenými. Stejná dekorace se nachází na abaku nad „Samsonovým cyklem“ ve jižní velké apsidě. Pokud jde o samotný kalich hlavice, schéma symetrického uspořádání čtyř lvích těl bylo v opatství použito ještě třikrát: u severního okna lodi, v interiéru lodi (páté severní klenební pole) a v kapli svatého Jana. Lvi na této arkádě patří k výzdobě pořízené za Geoffroye z Laonu, čtvrtého opata (v letech 1106–1119) Dva tito dvoutělní lvi s lidskými hlavami (androcéphales) jsou k sobě obráceni zády v úrovni středového sloupku čelní strany. V horní a dolní části tohoto sloupku se nacházejí dvě rostlinná očka vyplněná listy, jimiž procházejí dvě šlahounovité liany vycházející z lvích tlam. Těla lvů odpovídají typickému stylu opatství: končetiny s prstencovými manžetami, drápy svírající kulatý plod, hříva s několika řadami loken a ocas vtažený mezi stehna, který se následně zvedá a končí fleuronem. Liany na bočních stranách se rovněž rozvíjejí do fleuronů, identických s těmi na čtyřech ocasech. V rovině alegorie tito netvoři, dychtící po kulatých plodech (symbolu pokušení) a smyslnosti (čtyři vztyčené ocasy), navazují na sousední hlavici s nahými mladíky uvězněnými svými vášněmi. Vyobrazení lvích dvojtěl (představujících ďábla) sloužilo jako varování před hříchem a dobová narážka na homosexualitu, což bylo jedno z velkých témat tehdejší morální osvěty. Hlavice č. 27 (severní 2): Souboje a střety bájných zvířat Tato hlavice je nejslavnější v celém opatství. Všechny čtyři strany hlavice jsou zdobeny tesanými výjevy, přičemž jednotlivé střety jsou komponovány do nároží. Spatříme zde: zápas muže se lvem, dva gryfy u „vázy života“, kentaura popravujícího druhého kentaura a dva bazilišky stojící tváří v tvář nad draky. Vzhledem k absenci přímých liturgických odkazů někteří průvodci tvrdí, že hlavice má pouze dekorativní funkci a shrnuje fantastické souboje z bestiářů. Je však třeba mít na paměti, že presbytář je nejposvátnějším místem kostela; tato monumentální hlavice musela stát jmění a veškerá ikonografie severní části chrámu – jejíž je tato hlavice součástí – je zasvěcena tématu „Pokušení“, zatímco jižní část je věnována vzorům oddanosti Bohu (Abrahám, Daniel, Samson a sv. Jan Křtitel). Je nepředstavitelné, aby ikonografie této hlavice nenavazovala na témata varující duchovenstvo před svody. Pokud jde o domnělé „souboje“, jediný skutečný boj probíhá mezi mužem a lvem; gryfové spolu nesoupeří, ale pijí ze stejného kalicha; bazilišci a draci spolu nebojují a ani dva kentauři nejsou v souboji – jeden, ozbrojený lukem a šípem, popravuje druhého, který je neozbrojený. Význam těchto scén je zcela jasný, sledujeme-li „klasické“ středověké interpretace. Ve čtyřech rozích abaku se nacházejí zvířecí masky (protomés), které chrlí rozviliny. Základní dekor tvoří sinusová liana vydávající dvojice protilehlých asymetrických palmet, střídavě vzpřímených a svěšených. Léontomachie (Zápas se lvem): Na levé straně vidíme stromek se šesti velkými členitými listy, jejichž úkrojky jsou svěšené a střídavě se obtáčejí kolem kmene. Jde o dobově rozšířené, „oficiální“ zpodobnění stromu života. Před stromem stojí muž v krátké skládané tunice a útočí na lva. Chráněn štítem (écu), zvedá pravici, aby šelmu probodl mečem. Zvíře, vzepjaté na zadních nohách, právě vyskočilo a zatíná drápy do mužova štítu. Zápas člověka se lvem (který v tomto kontextu vždy představuje ďábla) symbolizuje boj člověka s vlastní živočišností a nízkými pudy. Gryfové u „vázy života“: Dva gryfové stojí proti sobě u „vázy života“. Jejich pootevřené zobáky se natahují k nádobě a jejich lví těla mají končetiny s prstenci, které shodně svírají kulatý plod. Zvířata mají neobvykle složená křídla. Jejich ocasy neprocházejí mezi stehny, ale zachovávají si přirozenou polohu bez jakékoliv sexuální konnotace. Uprostřed stojí tordovaný (šroubovitý) sloupek, který vyzdvihuje „vázu života“ do výše vhodné k napájení obou gryfů. Křesťanský obraz dvou gryfů u kalicha nebo stromu života má pozitivní význam. Gryfové jsou zde strážci ráje, jejichž úkolem je zabránit komukoliv v přístupu ke stromu života, z něhož smějí čerpat pouze oni sami. Románská ikonografie postupně nahradila „pramen“ motivem „kalicha“ a „plod života“ motivem „šišky“, takže tato plastika je přímým zpodobněním eucharistického kalicha, nad nímž gryfové drží symbolickou stráž. Tento obraz nesmrtelnosti byl v románských chrámech běžně vystavován v sanktuáriu v blízkosti hlavního oltáře – v místě eucharistického tajemství, které zde duchovenstvo každodenně obnovovalo. Kentaur popravující druhého kentaura: Tento výjev je dnes značně poškozen erozí; částečně se dochoval pouze jeden ze dvou kentaurů, zatímco po druhém zbyl jen otisk těla a gesto střelce (sagittaria) otočeného dozadu. Přesnou repliku této plastiky lze nalézt v kostele v Saint-Quentin-de-Baron. Celá scéna představuje prostou popravu: první kentaur se právě otočil ke svému pronásledovateli, aby mu do středu čela vpálil smrtící šíp. Průvodci, kteří tento výjev popisují jako „souboj kentaurů lukostřelců“, přehlížejí fakt, že ozbrojen je pouze jeden z nich. Správnější interpretace vychází z detailů, které jsou na plastice skutečně patrné. Na středovém medailonu (kartuši) té strany hlavice, která směřuje do sanktuária, je vytesán asymetrický strom. Ten koření částečně v ráji u gryfů, ale všechny jeho velké listy jsou skloněny do „země kentaurů“, tedy do světa lidí. Tento motiv odkazuje na symboliku písmene Ypsilon (tzv. Pythagorův strom života). Strom na hranici mezi pozemským světem a rájem podává skrze asymetrii své koruny alegorické vyjádření zjevení dobra a zla. Jde o patristický koncept „dvojí cesty“: „Existují dvě cesty: jedna k životu a druhá ke smrti. Mezi oběma je však propastný rozdíl – cesta k životu je úzká a obtížná, zatímco ta, která vede do pekel, je široká a pohodlná.“ Znázornění těchto cest pomocí ramen řeckého písmene Ypsilon (Υ) nebo větví stromu (tzv. Pythagorův strom) bylo ve středověké ikonografii využíváno opakovaně. Zde jsou tyto cesty zastoupeny listy radikálně odlišných rozměrů: Dva drobné, neduživé a doprava k Edenu zakřivené lístky symbolizují úzké a obtížné stezky vedoucí k Životu. Široké a bujné listy stáčející se k pozemské půdě symbolizují cesty hříchu, které snadno vedou do pekel. Mezi listy lze stále rozpoznat hlavu hada, která se dotýká ocasu odsouzeného kentaura. Význam kentaurů byl v románské době přísně kodifikován: Typ sagittarius (napínající luk) s rovným, svěšeným ocasem představuje „božího kentaura“, jehož úkolem je hubit hříšné či démonické bytosti. V tomto případě je jeho cílem druhý kentaur zosobňující smrtelný hřích, což naznačuje jeho sexualizovaný ocas zakončený fleuronem, vystavující na odiv mužskou chtivost. Kentaur napínající luk bývá ztotožňován s Cheirónem, který byl podle Řeků dobrodincem lidstva. V románské ikonografii personifikuje morální přísnost a je vyhrazeným vykonavatelem trestu nad zlotřilými bytostmi. Nalézáme jej na hlavicích v sanktuáriích, na portálech i modillonech, kde svým lukem vždy míří na hříšníka. Bazilišci a draci: Poslední kompozice je dokonale symetrická: v nároží kalicha stojí proti sobě dva bazilišci – nezaměňovat s „kokatrisem“ (cocatrix), bytostí vymyšlenou až ve 14. století. Jejich ocasy pokryté šupinami jsou vztyčeny nad hřbety. Mezi jejich končetinami se nachází pár propletených hadovitých draků. Všechna čtyři zvířata svírají v drápech kulaté plody. Sám o sobě je bazilišek zlověstným tvorem, který zabíjí „pouhým pohledem“. Dvojice bazilišků stojících proti sobě u stromu života nebo eucharistického kalicha však mají specifičtější význam, zejména pokud jsou asociováni s hady či draky (jako v kostelech v Baronu, Saint-Pierre-de-Bat či Saint-Sulpice-et-Cameyrac). Hadi jako symboly smilstva (luxuria), spojení se dvěma samci, kteří se k sobě tisknou zobáky jako jarní ptactvo, představují stigmatizaci homoseksuálních styků. Umístění těchto varovných připomínek na čestném místě v kostele naznačuje obavy z milostných pokušení; vstup do řádu totiž tělesné vášně neuhasil. Hlavice č. 28 (severní 1): Rostlinný dekor Poslední z této řady hlavic nese čistě rostlinný dekor. Shrnutí ikonografie severní části Ikonografický program severní části závěru kostela je podřízen moci Satana. Nalézáme zde šest témat, jejichž předmětem jsou pokušení, kterým ďábel vystavuje člověka. Pouze poslední figurální hlavice naznačuje věřícím cestu, jak proti nim bojovat: buď osobním úsilím (muž bojující se lvem), nebo rozumem (Cheirón zabíjející hříšného kentaura). Jen tak může duše dosáhnout „nesmrtelnosti v ráji“, kde ji očekávají gryfové. Hlavice jižní arkády Struktura jižní arkády je shodná s arkádou severní: tvoří ji mohutný středový sloup a dva boční vložené sloupky (přípory). Pouze východní hlavice (Jižní 3) je figurální, zbývající dvě mají rostlinný dekor. Hlavice č. 29 (jižní 3): Tři pokušení Ježíše Krista Hlavice je značně poškozena, nikoliv však erozí, nýbrž úmyslně – tváře Krista byly na všech třech výjevech odtesány. K tomuto vandalismu došlo pravděpodobně v období francouzské revoluce. Abakus je naopak v perfektním stavu; zdobí jej řada vzpřímených palmet, u základny svázaných dvojitým „V“, přesně jako u hlavice s akrobatem v severní velké apsidě. Výjevy na hlavici se čtou zleva doprava v pořadí podle Evangelia svatého Lukáše (4, 1–13): Hlad na poušti: Po křtu v Jordánu se Ježíš na čtyřicet dní uchýlil do pouště. Na konci této zkoušky k němu přistoupil Satan, a vida, že Ježíš hladoví, podal mu kámen se slovy: „Jsi-li Syn Boží, rčení, ať se z tohoto kamene stane chléb.“ Ježíš odpověděl: „Nejen chlebem bude člověk živ, ale každým slovem, které vychází z Božích úst.“ Tato scéna je zobrazena na straně hlavice obrácené k chóru. Ježíše poznáme podle svatozáře s křížem (nimbusu); má na sobě dlouhou tuniku (talaire) a pravicí se opírá o dlouhou hůl. Levá paže chybí, ale na jiných plastikách v ní Kristus drží Tóru, z níž cituje. V levém rohu stojí Satan – nahý, tlustý, s břichem, silným ocasem a nohama satyra. Moc: Satan vyvedl Ježíše na vysokou horu a ukázal mu všechna království světa. Slíbil mu je dát, pokud se mu pokloní. Ježíš opět cituje Tóru: „Hospodinu, Bohu svému, se budeš klanět a jeho jediného uctívat.“ (Dt 6, 13 a 10, 20). Sochař vyjádřil výšku hory tím, že Ježíše i Satana umístil na mraky. Ježíše lze identifikovat podle zlomku nimbusu, z ďábla zbyla jen polovina těla. Jeho pravice, pozvednutá k hlavě, napodobuje křesťanské gesto požehnání, aby zmátla lidi. Sláva v jeruzalémském chrámu: Satan vzal Ježíše do Jeruzaléma, postavil ho na vrcholek chrámu a řekl: „Skoč dolů! Jsi-li Syn Boží, jeho andělé tě zachytí.“ Ježíšova odpověď opět pochází z Tóry: „Nebudeš pokoušet Hospodina, Boha svého.“ (Dt 6, 16). Umělec zvolil neobvyklé ztvárnění: Ježíš je vpravo, jeho hlava vyčnívá z „budky“, která symbolizuje chrám. Satan je malý, nahý a má na zádech složená křídla. Rukou ukazuje k zemi, kam měl Ježíš skočit. Tato hlavice má zásadní význam, neboť uzavírá ikonografický cyklus severní části závěru, který je zasvěcen pokušení ve všech jeho podobách. Cyklus začíná hadem v ráji (severní apsidiola) a končí Ježíšem, který odmítá Satana v Judské poušti. Celá ikonografie závěru kostela se tak vyznačuje výjimečnou obsahovou jednotou. Hlavice č. 30: Rostlinné a symbolické motivy Zbývající dvě hlavice jižní arkády doplňují ikonografický program čistě dekorativními, avšak symbolicky významnými motivy. Středový kalich (č. 30a): Šišky uspořádané do kříže (quinconce) Všechny čtyři strany kalicha jsou pokryty rostlinnou sítí, v jejíchž širokých okách je uprostřed umístěna piniová šiška špičkou dolů. Všech 39 šišek představuje „plod života“. Jejich umístění v místech, kde mniši u oltáře slavili eucharistické tajemství, má hluboký symbolický význam jako odkaz na věčný život. Západní hlavice (č. 30b): Rostlinná kompozice Abakus této hlavice je shodný s předchozími. Kalich tvoří tři nad sebou umístěné řady akantových listů, které jsou od sebe odděleny. Na středových článcích (dés) se tyčí kanelovaný (žlábkovaný) stonek zakončený květenstvím ve tvaru kužele. Sochařská výzdoba horních částí apsidy Horní část apsidy je členěna do dvou úrovní: První úroveň: Tři okna apsidy. Pouze osové okno je zdobeno tesanými hlavicemi. Na severní straně je vyobrazen anděl zabíjející dva draky, na jižní straně archanděl zabíjející draka. Druhá úroveň: Hlavice vítězného oblouku (mezi lodí a chórem): na severní straně sirény-ptáci a kentauři, na jižní straně rostlinný dekor. Hlavice oblouku mezi chórem a apsidou: na severní i jižní straně rostlinný dekor. Dvě okna nad severní trojitou arkádou: u prvního okna okřídlenec s uraženou hlavou, u druhého okna lvi (dva na západě, jeden se společnou hlavou na východě). Dvě okna nad jižní trojitou arkádou. Okna apsidy Jediným ze tří oken, které si zachovalo původní sloupky s cik-cak dekorem (chevrons) a tesanými hlavicemi, je osové okno. Abaky (krycí desky) oken tvoří pás suchých akantových listů, který plynule pokračuje jako římsa po obvodu konchy (cul-de-four). Osové okno (č. 31) Na obou hlavicích tohoto okna je zachyceno usmrcení draků andělem, což symbolizuje vítězství dobra nad zlem. Umístění výjevů v ose kostela nabízí věřícím vizi vyhlazení temných sil ve světle vycházejícího slunce, které je znamením naděje. Čas a eroze však vykonaly své – hlava archanděla, kterou ještě v roce 1851 zachytil na své kresbě Léo Drouyn, již neexistuje a zmizely i další detaily. Severní hlavice: Anděl ubíjející dva draky Postava anděla v prosté tunice má rozpjatá křídla připomínající antickou „římskou Viktorii“. Anděl potírá dva draky současně: bosýma nohama jim dupe po hrdlech, zatímco jim do chřtánů vráží dva mohutné oštěpy. Na bočních stranách kalicha se proplétají smyčky draků. Jižní hlavice: Archanděl Michael potírající draka Kompozice je asymetrická a velmi dynamická. Je pravděpodobné, že tato hlavice sloužila jako prototyp pro větší sochařské dílo, které se v opatství kdysi nacházelo, neboť stejné schéma bylo reprodukováno v mnoha okolních kostelech (Bouliac, Cessac, Coirac atd.). Smyčky dračího těla se rozprostírají po celém kalichu hlavice. Na jedné straně vidíme archanděla uprostřed akce, na druhé pak tlamu netvora probodnutou hrotem dlouhého kopí (jehož ratiště se nedochovalo). Anděl nesený velkými křídly se pohybuje tak prudce, že se mu v zápalu boje nadzvedává tunika. Horní část jeho těla je značně poškozena – hlava i ruce chybí. Pravice byla zřejmě pozvednuta k držení ratiště kopí, zatímco levice drží silně erodovaný předmět. Je možné, že šlo o jazýčkové váhy k vážení duší (psychostasie), které jsou tradičním atributem archanděla Michaela. Chór Oblouky mezi lodí, chórem a apsidou (č. 32 a 33) Jedinou figurální hlavicí v této části je severní hlavice mezi lodí a chórem, která zobrazuje centaury a sirény-ptáky. Ostatní tři hlavice nesou rostlinný dekor v podobě akantových listů. Hlavice č. 32 (severní): Sirény-ptáci a kentauři Abakus s akantovým vlysem má klasické členění (épannelage) se šesti rohovými mušlemi a třemi středovými žebry. Vlastní hlavice je dokonale symetrická a obsahuje čtyři postavy. Uprostřed čelní strany jsou proti sobě usazeny dvě sirény s lidskými hlavami (androcéphales). Jejich tváře hledí stejným směrem; sirény netuší, že se k nim zezadu blíží dva kentauři s napřaženými pažemi, připraveni po nich mrštit kulatý projektil. Kentauři zde mají roli vykonavatelů spravedlnosti, což potvrzuje jejich rovný, svěšený ocas. Jsou podobní velkému kentauru-lukostřelci z trojité severní arkády chóru. Pokud tito kentauři ztělesňují dobro, jejich oběti musí být nutně zlé. Obě vinice (sirény) se tváří šťastně a vyrovnaně, nevědomy si bezprostředně hrozícího neštěstí. Jde patrně o připomínku Matoušova evangelia (24, 36): „Bděte tedy... neboť neznáte den ani hodinu.“ Hlavice postranních oken chóru Na severní stěně chóru se nacházejí dvě postranní okna, která se dochovala v úplnosti. Na jižní straně původně existovala rovněž dvě okna, do dnešních dnů však zbyl pouze sloupek a východní hlavice pravého (východního) okna. Abaky a náběžníky těchto hlavic jsou jednotně pokryty motivem suchých akantových listů, který je pro toto opatství typický. První okno na severní stěně chóru (č. 34) Na východní hlavici se nachází jediný sochařský motiv. Lze rozpoznat tělo ptáka sedícího na nároží, který svými rozepjatými křídly vyplňuje veškerý dostupný prostor. Hlava ptákay byla uražena. Opeření odpovídá ztvárnění sirén (ptáků s lidskou hlavou) na severní hlavici chórového oblouku: křídlo rozděluje lišta, která odděluje dlouhé letky od skupiny krovek uspořádaných kolem štítu s koncentrickými kruhy. Identifikace tvora Vzhledem k tomu, že se v tomto opatství vyobrazení skutečných ptáků prakticky nevyskytují a v těsné blízkosti najdeme skupinu sirén a kentaurů, lze předpokládat, že i tento tvor je původně sirénou. Druhé okno na severní stěně chóru (č. 35) Na západní hlavici jsou vyobrazeni dva lvi (samci), kteří proti sobě řvou pod dvojitou nárožní volutou. Jejich těla jsou zachycena z profilu a vykreslena do detailů: drápy, chrup, vtažené ohony s chocholkou atd. Neobvyklé jsou jejich hřívy, které připomínají kápě s plochými sklady. Námět se může zdát banální, je však součástí moralizujícího ikonografického programu, který prostupuje celou severní částí kostela. V náboženském pojetí morálky jsou souboje mezi popuzenými samci výrazem marnivosti a pýchy. Pýcha patří na seznam hlavních hříchů vedoucích do pekel. Na východní hlavici se nachází dvoutělý lev. Jeho dvě těla vyplňují obě strany hlavice. Pod nárožím abaku se spojují v jedinou hlavu s hrozivě rozevřenou tlamou. Hříva je divoká, s hustými, hrubými chlupy. Symbolicky tento dvoutělý lev představuje niterné splynutí dvou doplňujících se, avšak cizích mužských těl. Symbolika Sousedství těchto dvou lvích párů je zvířecí parafrází, která symbolicky shrnuje dva protikladné city: nenávist (vzdorující samci) a zakázanou lásku mezi muži. Druhé okno na jižní stěně chóru (č. 36) Na jediné hlavici jižní stěny chóru se nachází poprsí tří vousatých mužů. Postavy jsou k sobě rameny těsně přitisknuty; jejich nahá torza vystupují z akantového prstence (kolieru), který zakrývá spodní část těl. Muž na nároží je patrně vůdcem trojice. Má rozdvojený vous (barbe bifide), stejně jako jeho společník po pravici. Každá z tváří je individuální, všechny tři však mají jemné rysy, velké mandlové oči s vyvrtanými zornicemi a tajuplný, lhostejný výraz. V dobové ikonografii představují nositelé rozdvojených vousů „špatnou společnost“ a slouží jako exempla (odstrašující příklady). Ikonografický kontext Za pozornost stojí, že z deseti figurálních hlavic v horní části apsidy jich osm pojednává o hříchu a pouze dvě odkazují na přímluvu andělů jako cestu k vykoupení (spáse). Hlavice velké jižní apsidy V roce 1662 byla tato kaple, zasvěcená svatému Mikuláši, ve velmi špatném stavu a musela být znovu zaklenuta. Je pravděpodobné, že během této obnovy byla upravena i hlavice s motivem Daniela mezi dvěma lvy. Nic však nenasvědčuje tomu, že by se změnilo původní uspořádání čtyř románských hlavic. V apsidě se nacházejí čtyři zdobené hlavice: dvě s rostlinným dekorem na sloupech při vstupu do konchy, dvě figurální hlavice u vstupu do apsidy. Hlavice na jižním rameni transeptu Výzdoba obou abaků je pro obě hlavice společná. Tvoří ji úponkový ornament, který vyvěrá z tlam vlčích masek umístěných na nárožích. Tato liana je rytmizována pětičetnými palmetami v každém vrcholu vlnovky. Severní hlavice: Daniel v jámě lvové (č. 37) Podle C. Bougouxe je abakus této hlavice obdobný jako u hlavice se Samsonovým cyklem. Je pravděpodobné, že byl identicky obnoven během nové zaklenby apsidy v 17. století; předpokládá se, že byla tehdy upravena i část samotného kalichu. V klášterním kostele existovaly nejméně dvě hlavice s tímto tématem: Starší hlavice (dnes křtitelnice v kostele sv. Petra v La Sauve): zpracovává kratší verzi textu (Dan 6, 2). Je stylisticky naivnější. Tato hlavice (č. 37): popisuje delší verzi příběhu (Dan 14, 22–42). Jde o sochařské mistrovské dílo. Popis výjevu Daniel sedí mezi dvěma nehybnými lvy. V pozadí nahrazuje nimbus (svatozář) akantový list. Prorok je oblečen v řasnaté tunice, má špičaté boty a nohy opřené o podnožku. Trup i hlava jsou nakloněny doprava, brada spočívá na zápěstí. Jeho tvář vyjadřuje klid a hloubku modlitby uprostřed lvů, které Bůh učinil neškodnými. Detaily a restaurace Podobně jako v severní apsidě jsou zornice lvů vykládány modrým kamenem. Rozdíly v detailech naznačují, že při opravách v roce 1662 byla pravděpodobně pravá část kalichu (z pohledu diváka lev napravo od Daniela) znovu vytvořena jako věrná kopie. Postava proroka Abakuka, která se v biblickém textu objevuje, zde chybí, na rozdíl od kopie tohoto výjevu v kostele Saint-Quentin-de-Baron. Jižní hlavice: Samsonův cyklus (č. 38) Tato hlavice zachycuje tři klíčové scény ze života biblického siláka Samsona: Samson zabíjí lva Hlavní strana kalichu zobrazuje Samsonův nejslavnější čin (Sd 14, 5–6). Samson je zachycen v dynamické pozici na hřbetě lva, kterému holýma rukama rve čelisti. Oděv tvoří lehká tunika a plášť sepnutý u krku, který vlaje v důsledku prudkosti akce. Lev má realisticky ztvárněnou hřívu a mohutné drápy; stažený ohon značí jeho porážku. Samson odnáší brány Gazy Na západní straně vidíme Samsona odnášejícího křídla městské brány na pravém rameni (Sd 16, 1–3). Zajímavostí je, že ačkoliv se scéna odehrává s časovým odstupem dvaceti let, umělec jej stále zobrazuje jako bezvousého mladíka. Samson a Dalila Východní strana kalichu detailně vypráví příběh o zradě (Sd 16, 4–21) - Dalila je zobrazena v roušce vdaných žen. Pravou rukou podpírá spícího Samsona, zatímco levou podává služebné nůžky. Služebná ukazuje na Samsonova spoutaná zápěstí. Hlava této postavy byla po roce 1845 poškozena (původní stav je doložen kresbou Léa Drouyna). Samson je zde už zobrazen s vousem, podobně jako bibličtí proroci. Hlavice oblouku oddělujícího apsidy (č. 39) Obě hlavice podpírající oblouk, který odděluje konchu, nesou jednoduchý rostlinný dekor Specifický motiv šištic se v rámci kostela opakuje i na dalších architektonických prvcích: na monumentální hlavici jižní arkády presbyteria, na západní hlavici okenního otvoru v severní stěně lodi. Hlavice malé jižní apsidy (č. 40) Tyto dvě hlavice s rostlinným dekorem byly odkryty v roce 1956 po odstranění dodatečné zazdívky vstupního oblouku. Podle plánu Doma Dulaury z roku 1672 (uloženého v archivu benediktinů) byla tato kaple svatého Benedikta v 17. století ještě volně přístupná. Hlavní loď V. klenební pole: Kaple svatého Jana Západní hlavice mezilodní arkády: Abrahámova oběť (č. 41) Krycí deska (abakus) této hlavice je unikátní. Nad žlábkovnicí s motivem vlnitého trojžebra zdobeného listovím a květenstvím probíhá lišta s motivem pilových zubů. Rohy hlavice zdobí dvě masky – vlčí a lidská –, z jejichž úst vycházejí rozviliny. Prstenec hlavice lemuje souvislé zoubkování. Zvěstování Sáře - Na užší straně je zobrazen okřídlený anděl, který přichází zvěstovat Abrahámovi, že jeho neplodná a letitá manželka Sára – tehdy devadesátiletá – do roka porodí syna. Sára stojí stranou a na anděla nehledí; tvář má strnulou úlekem. Gesto její levé ruky s dlaní otevřenou a palcem vtaženým dovnitř je v křesťanském umění typickým symbolem provázejícím zvěstování Sáře i Panně Marii. Abrahámova oběť - Chronologicky tato scéna následuje roky po zvěstování. Izák je zde zobrazen jako mladík (v křesťanské tradici chlapec, v židovské muž kolem 25 let a v islámské tradici není obětovaným Izák, nýbrž jeho polorodý bratr Ismael). Abrahám, ačkoliv mu bylo přes sto let, je z Boží vůle proměněn v mladého muže. Sochař mu vtiskl podobu muže v Kristových letech s profilem římského centuriona. Boží anděl s rozepjatými křídly je zachycen v tříčtvrtečním profilu, bosýma nohama stojí na astragalu. Právě v tomto okamžiku pevně svírá Abrahámovu zdviženou paži. Patriarcha s tváří plnou hrůzy odvrací hlavu od svého syna. Nataženou levou rukou pozvedá za vlasy budoucí oběť, vytesanou na rohu hlavice. Z postavy Izáka se dochovalo jen několik prstů u nohou na římse. Podle kreseb Léa Drouyna z roku 1844 byl původně zobrazen jako dospívající chlapec v bederní roušce, visící za vlasy s rukama svázanýma za zády (tzv. Akeda – svázání Izáka). Obětní beran - Okřídlený anděl stojí a levou rukou ukazuje na berana u svých nohou, který má být obětován jako náhrada za Izáka. Východní hlavice mezilodní arkády: Propletení uroborové (č. 42) Na koši hlavice jsou vyobrazeni dva propletení uroborové, kteří se koušou do vlastních ocasů. Téměř identický motiv se opakuje v malé severní apsidě. Rustikální styl naznačuje, že tato sochařská práce pochází ještě z původního opatského kostela z doby okolo roku 1080. Uroborové na této hlavici odpovídají archaické typologii, která ve 13. století z umění vymizela. Mají dlouhá hadovitá těla, jeden pár okřídlených nohou a dravé hlavy. Poté, co si vzájemně propletli krky, se oba uroborové odvrátili, aby se každý zakousl do konce vlastního ocasu. V drápech svých nohou svírají kulatý plod – malum neboli zakázané ovoce. Podle Apokalypsy svatého Jana není uroboros ničím jiným než dávným Hadem, Ďáblem či Satanem, svůdcem celého světa. Pro tehdejší učence, jakými byli zdejší mniši, však námět spojující urobora, propletená těla a držení „zakázaného ovoce“ představoval hluboký symbolický význam s mnoha rovinami výkladu. Západní hlavice jižní stěny: Šelmy (č. 43) Z této hlavice jsou viditelné pouze dvě ze tří tesaných stran. Římsa stěny, zdobená nízkým reliéfem se suchými akantovými listy, plynule přechází v abakus (krycí desku) hlavice. Nad zdobeným perlovcem vyrůstá první věnec malých akantových listů, nad nímž se nachází dvojitá řada květů připomínajících sedmikrásky. Tento druhý prstenec je v nároží přerušen dvojicí listů áronu nebo jeleního jazyka. Ve třetí úrovni jsou na hlavici vyobrazeny čtyři velké šelmy zachycené z profilu. Zvířata jsou uspořádána do dvojic stojících proti sobě pod nárožím abaku, přičemž jejich hlavy se nedochovaly. Dva lvi, kteří jsou k sobě obráceni zády v ose středového dříku, mají ocasy zdvižené nad hřbety. Arkáda transeptu, severní hlavice: Stětí svatého Jana Křtitele (č. 44) Tato hlavice, považovaná za klenot kaple sv. Jana, představuje bezpochyby nejslavnější ukázku tzv. „umění z La Sauve“. Badatelé Houlet a Sarradet v této souvislosti hovoří o osobnosti „Mistra z La Sauve“ – anonymního umělce, jehož rukopis vtiskl tvář celému kostelu na počátku 12. století. Abakus je v nárožích zdoben dvěma maskami, z jejichž úst vychází propletenec palmet s protilehlými volutami, které jsou místy přepásány páskou. Identický motiv lze nalézt na některých hlavicích portálu baziliky Saint-Seurin v Bordeaux. Středový pilíř hlavní strany určuje kompozici celého výjevu, který je třeba číst zprava doleva: vpravo začíná hostina krále Heroda, následuje tanec Salome a vlevo pak mučednictví svatého Jana s jeho hlavou položenou na míse pod ochranou andělů. Herodova hostina - Na pravé boční straně, oddělené od středu výrazným vertikálním listovím, vidíme čtyři postavy. Muž nalevo od Heroda drží v pravé ruce příbor a levou rukou svírá paži ženy. V pozadí je vyobrazen malý bubeník, který baví hosty. U nohou ženy sedí malá postava, která se zespodu drží okraje stolu. Žena s nevýrazným obličejem, pohroužená do myšlenek a podepírající si hlavu pravou rukou, má na sobě Vimpel (druh středověkého čepce) – znak vdané ženy. Díky čestnému podnožníku (scabellum) pod nohama ji lze identifikovat jako Herodiadu, manželku Heroda a matku Salome. Dívka u jejích nohou, sdílející rysy s tanečnicí, je Salome; na základě Markova evangelia (kap. 6, verše 24–26) lze předpokládat, že se matky ptá, jakou odměnu má za svůj tanec žádat. Salomin tanec - Tanečnice v přiléhavých šatech je zachycena prohnutá v před tetrarchou. Rukama se opírá o stůl, hlavou a pravou nohou se dotýká země. Levá noha je zdvižená, což dodává akrobatickému prvku na smyslnosti. Korunovaný Herodes sedí u stolu a pohrává si s knírem. Poprava Jana Křtitele - Téma stětí dominuje druhé boční straně. Prorokovo vězení je znázorněno jako malý kubický pavilon na čtyřech sloupcích. Z vězení je vidět pouze hlava oběti, kterou kat tahá za vlasy ven. Kat s pozvednutým mečem hledí k nebi. Jan očekává smrtící úder se zavřenými ústy a otevřenýma očima nad širokým listem, který má zachytit krev mučedníka. (Zcela identickou scénu najdeme na portálu kostela Saint-Romain v Cessacu. Předání hlavy - Závěrečné dějství se odehrává v levé části hlavní strany. Kat obřadně drží podnos s hlavou svatého Jana. Pod relikvií vyrostly tři velké listy a na nebesích se vznášejí andělé se svatozářemi, kteří hlavě zesnulého žehnají. Dvě nefigurální hlavice v kapli svatého Jana (č. 45) Klenební pole č. III, II a I jižní části kostelní lodi Klenební pole č. III Klenební pole II Klenební pole I Hlavice sloupů v lodi s geometrickým a rostlinným dekorem Konsekrační medailony Třináctý opat Grimoald završil po dvanácti letech stavební práce a v roce 1231 slavnostně vysvětil kostel. Z této epochy pochází osmistranná část zvonice, celý ambit a klenby dvou polí v jižní boční lodi. Na památku tohoto posvěcení bylo po vnitřním obvodu kostela rozmístěno dvanáct medailonů s vyobrazením apoštolů. Do dnešních dnů se jich dochovalo pouze šest: svatý Bartoloměj, svatý Juda Tadeáš, svatý Jakub Starší, svatý Petr, svatý Ondřej, svatý Matouš. Na jižní stěně apsidy se dále nachází jeden poškozený (osekaný) medailon. Průměr medailonů se pohybuje mezi 40 a 50 cm. Apoštolové se svatozáří jsou vyobrazeni bosí, s výjimkou svatého Bartoloměje, který má obuv. V levé ruce drží model kostela, zatímco v pravé svírají svůj typický atribut nebo nástroj svého umučení. Postavy stojí na postavách s korunami, což jsou pravděpodobně panovníci, kteří je nechali popravit. Tito apoštolové podstoupili mučednickou smrt na příkaz králů či císařů, jejichž jména uvádějí nápisy po obvodu medailonů. Výjimku tvoří: svatý Juda, který drtí draka jakožto symbol ďábla (neboť byl zabit davem modloslužebných kněží), svatý Matouš, který stojí na konzole s vytesanými vavřínovými listy (symbolem vítězství), protože byl usmrcen šípy bez přímého rozkazu panovníka. Medailony byly původně doplněny malbami, z nichž se však dochovaly stopy pouze u svatého Jakuba Staršího (č. 3), kde je patrná postava žehnajícího biskupa. Kamenické značky Pozorný průzkum zdiva kostela odhaluje přítomnost kamenických značek. Léo Drouyn k nim uvedl následující popis: Značky nacházející se na stěnách apsid (v interiéru i exteriéru) odpovídají vyobrazení na obr. 1. Vyskytují se však jen v malém počtu, zatímco v ostatních částech kostela se nacházejí značky odlišného charakteru. Obr. 2 znázorňuje značky z interiéru jižního transeptu (nad bočními loděmi); obr. 3 ukazuje ty, které se nacházejí uvnitř jižní boční lodi. Značky na obr. 4 lze spatřit v interiéru na severní straně, v románském schodišti zvonice a na průčelí. Roztroušená sochařská výzdoba Během demolice opatství v 19. století se řada starožitníků a soukromých osob ujala jednotlivých architektonických prvků (hlavic, svorníků a modillonů), aby je zachránila před zničením. Některá z těchto děl jsou dnes vystavena v muzeích, neznámý počet jich však zůstává v neevidovaných soukromých sbírkách. Sochy v lapidáriu v La Sauve Svorníky Poté, co figurální plastika modillonů ustoupila tehdejší módě gotických košových hlavic, přesunulo se umění tehdejších mistrů na svorníky. V opatství se jich nacházelo velké množství – například jen samotný ambit čítal 31 polí s křížovými žebrovými klenbami. Dva svorníky se dosud nacházejí na svém původním místě, a to ve II. a III. poli lodi. Další exempláře vystavuje lapidárium, jiné jsou uloženy v Musée d'Aquitaine v Bordeaux a některé získaly okolní kostely, které je nechaly vsadit do svých průčelí. Série svorníků zachycuje výjevy ze Starého a Nového zákona. Do dnešní doby se jich dochovalo pouze devět: čtyři jsou vystaveny v místním lapidáriu, jeden v Musée d'Aquitaine a čtyři jsou vsazeny do fasády kostela Saint-Martin v obci Haux. Podle dom Dulaury zdobily severní a západní galerii ambitu scény inspirované Starým zákonem, zatímco východní a jižní galerie nesly výjevy z Nového zákona. Modillony Skulptury Hlava duchovního – vousatá tvář s tonzurou. Plastika pochází ze 14. století a pravděpodobně tvořila součást náhrobku. Zvířecí souboje Tyto dvě hlavice, tesané po všech čtyřech stranách, pocházejí z ambitu. Jejich kompozice se opakuje: na každé straně je vyobrazen dravý pták sedící na hřbetě čtvernožce. Pták do zvířete klove, zatímco savec mu na oplátku hryže stehno; výjev doplňují hadi a démonické masky. Stylisticky náležejí k počátku 13. století a vykazují odlišné rysy než románská huť přímo v opatství. Lze v nich spatřovat práci bordelaské dílny, pravděpodobně té, která pracovala na katedrále svatého Ondřeje, v jejímž (dnes již zaniklém) ambitu se nacházely hlavice shodného typu. Oblíbený románský motiv těchto „zvířecích soubojů“, vnímaných jako dílo Satanovo, sloužil jako symbolické varování. Divákovi měl připomínat, aby se lidská společnost neproměnila v džungli, kde vládne právo silnějšího, a aby se člověk nestal člověku vlkem. Svatý Gérard při modlitbě – tato volná plastika pochází z let 1206–1221. Zakladatel opatství je zobrazen v kleče a původně držel v rukou svou biskupskou berlu, která se však nedochovala. Socha původně zdobila náhrobek dvanáctého opata kláštera La Sauve-Majeure, Amauvina (v úřadu 1206–1222), podobně jako socha Panny Marie s Dítětem, která se dnes nachází v kostele Notre-Dame v obci Créon. Hlavy andělů – tyto plastiky zdobily vrcholy lomených oblouků arkád, které lemovaly stěny ambitu. Dvě obdobné hlavy andělů se nacházejí v kostele Notre-Dame v obci Créon. Dvojitá hlavice – tento celek patří k vzácným dochovaným prvkům, které lze připsat arkádovému ochozu (claire-voie) klášterního ambitu. Je ukázkou přechodného stylu mezi románským a gotickým uměním, který se v Akvitánii rozvíjel po roce 1200. Podobná dvojitá hlavice se nachází v kostele Saint-Martin v obci Haux. Dlažba Podlahu kapitulní síně tvořila dlažba z keramických dlaždic o rozměrech 12 × 12 cm. Ty byly z obou stran polévané barevným emailem a glazované. Zdobily je motivy lvů, ptáků, lilií a různé geometrické vzory. Tato dlažba pochází z konce 14. století. Zvířecí motivy jsou vyvedeny v černé nebo červené barvě na žlutém či zeleném podkladu (a naopak). Do prohlubní geometrických reliéfů byl vlit barevný email, který vytvářel kontrastní dekor. Sochařská výzdoba v Musée d'Aquitaine Svorníky Podle dom Dulaury zdobily svorníky v klenbách severní a západní galerie křížové chodby výjevy inspirované Starým zákonem. Kromě svorníku s motivem Pokušení (uloženého v lapidáriu) se z tohoto cyklu dochovala pouze scéna Obětování Izáka (v textu jako Obětování Abraháma). Svorník o průměru 0,46 m zdokumentoval v roce 1875 E. Piganeau, v době, kdy byl artefakt ještě v soukromém držení. Modillony Čtyři modilliony (ozdobné konzoly) získalo muzeum v roce 1977 z privátní sbírky rodiny Klingebielových. I přes značnou erozi je patrné, že znázorňují tradiční románské motivy varující před hlavními hříchy, zejména před smilstvím. U posledních dvou modillonů není jisté, zda skutečně pocházejí z opatství. Postavy jsou na nich totiž zachyceny z profilu, zatímco u všech ostatních modillonů v opatství převládá čelní zobrazení. V obci La Sauve připadají v úvahu další dvě lokality: farní kostel svatého Petra (zde jsou však postavy rovněž zobrazeny čelně) nebo dnes již zcela zaniklý kostel svatého Jana, který stával severně od opatství v místech dnešního parkoviště u tržnice. Vzhledem k tomu, že se modillony s postavami z profilu v oblasti Gironde téměř nevyskytují, nelze vyloučit, že tyto dva kusy pocházejí z jiného regionu. Náhrobní deska Náhrobní deska (plate-tombe) Eleanor z Vipontu († 1270), manželky Rogera z Leyburnu, byla objevena v roce 1895 v rybníce poblíž obce Créon. Sochařská výzdoba v okolních kostelech Kostel svatého Martina v Haux Svorníky Do fasády a dvou opěrných pilířů kostela svatého Martina v obci Haux jsou vsazeny čtyři svorníky ze 13. století. Zobrazují výjevy z novozákonního cyklu: Narození Páně, Klanění tří králů, Útěk do Egypta a Obětování v chrámu. Jean-Baptiste Castel, první farář v Haux byl jedním z posledních mnichů, kteří byli z opatství La Sauve-Majeure vyhnáni během Hrůzovlády. Je pravděpodobné, že tyto svorníky nechal převézt právě ze zřícenin svého bývalého působiště, které se nachází jen několik kilometrů odsud. Dvojitá hlavice Tento celek patří k několika málo dochovaným prvkům, které lze prokazatelně připsat arkádám klášterní křížové chodby. Představuje ukázku přechodného slohu mezi románským a gotickým uměním, který se v Akvitánii rozvíjel po roce 1200. Abakus (krycí deska) má ještě románský charakter, přičemž každý z rohů zdobí vytesaná hlava vystupující z hladkého těla kalichu hlavice. Kostel svatého Petra v La Sauve Kropenka Kropenka v kostele svatého Petra je vytesána z kalichu románské hlavice pocházející z opatství. Způsob ukotvení a tvar průřezu odpovídají původnímu určení pro příporu (přiložený sloup). Reliéf zobrazuje výjev Daniel v jámě lvové a vznikl o půl století dříve než stejnojmenná sochařská výzdoba, která se dnes nachází u vstupu do velké jižní apsidy. Daniel je zde vyobrazen jako mladý muž se svatozáří, sedící na lavici mezi dvěma klidnými lvy, kteří mu olizují ruce. Provedení lvů s charakteristickými kadeřemi a ocasem protaženým mezi nohama a zakončeným květinovým dekorem je typické pro dílnu v La Sauve. Varianta výjevu „Daniel mezi dvěma lvy“, přímo inspirovaná tímto kalichem, se nachází také na portálu kostela svatého Simeona v Bouliacu. Kostel Panny Marie v Créonu Madonna s dítětem Tato socha tvoří spolu se sochou svatého Gerarda (dnes v lapidáriu) součást sousoší, které původně zdobilo náhrobek Amauvina, dvanáctého opata z La Sauve-Majeure (v úřadu 1206–1222). Hlavy andělů Tyto plastiky původně zdobily vrcholy lomených oblouků, které lemovaly stěny křížové chodby. Dva analogické anděly lze spatřit v lapidáriu samotného opatství. Kostel svatého Martina v Sadiracu Madonna s dítětem Tato socha původně zdobila hlavní oltář opatství. Marie je zachycena sedící na trůnu, v pravé ruce třímá žezlo a její hlavu zdobí koruna, která je však dnes značně poškozená. Na klíně drží malého Ježíše. Sochařské fragmenty ve Spojených státech Metropolitní muzeum umění (The Met) v New Yorku vystavuje deset modillonů a dvě hlavice pocházející z klášterní křížové chodby. Krátce po roce 1920 zahájil bohatý newyorský obchodník George Blumenthal (1858–1941) se svou manželkou Florence výstavbu „hudebního salonu“ ve svém pařížském sídle. Kvůli dobové dekoraci se místnosti přezdívalo „gotický sál“. Manželé za tímto účelem nakupovali po celé Francii různé středověké architektonické prvky, včetně modillonů z opatství La Sauve-Majeure. Blumenthal, který byl od roku 1909 správcem muzea The Cloisters (součást Metropolitního muzea umění), se v roce 1934 stal jeho prezidentem a při této příležitosti muzeu věnoval deset zmíněných modillionů. Art Institute of Chicago (Institut umění v Chicagu) rovněž uchovává šest modillonů, které získal po rozprodeji části Blumenthalovy sbírky. Knihovna a archivy Během Francouzské revoluce byly knihovna a archiv opatství převezeny na zámek Cadillac. V roce 1806 byl tento fond navrácen do Bordeaux a rozdělen mezi městskou knihovnu a departementální archiv Gironde. Knihovna obdržela tištěné knihy a stěžejní rukopisy, včetně tří biblí, dvou evangeliářů a dvou nejvýznamnějších kopiářů. Zbytek dokumentace připadl archivu. Navzdory ochranným opatřením získal velké množství rukopisů starožitník Amans-Alexis Monteil (1769–1850), který je následně odprodal významnému britskému sběrateli siru Thomasi Phillippsovi. Po Phillippsově smrti umožnila jednání s jeho dědici archivu v Gironde odkoupit část rukopisů původem z opatství zpět. Další dokumenty se dodnes nacházejí v soukromých sbírkách v Paříži, Manchesteru, Oslu nebo na Yaleově univerzitě v USA. Význam knihy v životě komunity Dle četných indicií disponovalo opatství bohatým knižním fondem. V ruinách kláštera se dodnes dochovaly stopy po dvou rozměrných nástěnných skříních na knihy vytesaných přímo do zdiva: jedna v hlavní jižní absidě a druhá ve východním křídle křížové chodby. Před vypuknutím stoleté války v opatství pravděpodobně fungovalo aktivní skriptorium. Ve 12. a 13. století se v listinách velkého kopiáře vedle úřadů sakristy a kantora často objevuje i knihovník (armarius), což dokládá důležitost, jakou komunita mnichů knihám přikládala. V 17. století zaznamenal dom Dulaura zprávu o poctách vzdávaných památce mnicha jménem Petrus Scriptor (Petr Písař): Nejcennější rukopisy z opatství La Sauve-Majeure jsou dnes uloženy v městské knihovně v Bordeaux. Jedná se především o: Bible zvaná „Bible z La Sauve-Majeure“ Tato bible vznikla ve skriptoriu opatství Mont-Saint-Michel v letech 1070–1090. Předtím, než se dostala do kláštera na jihozápadě Francie, byla v držení opatství Saint-Sauveur v Redonu, pro které však původně nebyla určena. Mezi lety 1090 a 1100 prošla dalším skriptoriem v západní Francii. Rukopis byl později knihařem rozdělen do dvou svazků: První svazek: Obsahuje knihy Genesis, Exodus, Leviticus, Numeri, Deuteronomium, Jozue, Soudců, Rút, 1. a 2. knihu královskou a Paralipomenon (Knihy letopisů). Na konci svazku je připojena poznámka upozorňující, že řazení knih v následujícím díle je odlišné. Druhý svazek: Obsahuje knihy Ezdráš, Izajáš, Jeremjáš, Ezechiel, Dvanáct malých proroků, Jób, Žalmy, Přísloví, Kazatel, Píseň písní, Moudrost, Ester, Tóbijáš, Júdit a 1. a 2. knihu Makabejskou. Každé z těchto knih předchází předmluva, prolog a seznam kapitol. Od folia 356 výše byly některé listy vyjmuty. V rukopisu chybí texty čtyř evangelistů a také poslední tři kapitoly Listu Židům. Text doprovázejí iluminace (miniatury) a zdobené iniciály. Text doprovázejí iluminace a zdobené iniciály. Obrázky, zvuky či videa k tématu Další vyobrazení Bible na Commons na Wikimedia Commons Do rukopisu jsou vloženy i dokumenty vnějšího původu: Folio 249v: Bula papeže Evžena III. ze dne 24. června 1147, vydaná ve prospěch Yvese, opata kláštera v Redonu. Folio 259v: Bula papeže Řehoře VII. ve prospěch redonského opata Almoda a výpis ze starého redonského kopiáře týkající se darů Ratfreda Malemaina opatství výměnou za přijetí jeho syna do řádu. Folio 377: Latinské verše složené papežem Damasem II. k poctě svatého Pavla. V druhém svazku (listy č. 152–405) dochází k chybám ve foliaci: číslování přeskakuje z 209 na 230, z 322 na 324, z 336 na 338 a z 372 na 374. Listy 248v, 249r a 356v zůstaly nepopsané (tzv. vakáty). Celý rukopis bible byl digitalizován a je dostupný on-line v digitální knihovně městské knihovny v Bordeaux. Bible s prology svatého Jeronýma Tato bible představuje další ze stěžejních děl původní klášterní knihovny. Vyniká mimořádnou kvalitou iluminací, která je charakteristická pro počátek 14. století. Text je psán ve dvou sloupcích drobnou gotickou minuskulou. Iniciály jednotlivých knih jsou zasazeny do dekorativních rámců a provedeny s neobyčejnou precizností. Některé z nich vystupují na zlatém či stříbrném pozadí, zatímco jiné jsou pojaty jako historizované iniciály s figurálními výjevy, které rozvíjejí děj doprovázeného textu. Kopiáře opatství Velký kopiář (Grand Cartulaire) je soubor čtyř rukopisů, které byly v opatství La Sauve-Majeure uchovávány až do Francouzské revoluce. V současné době jsou uloženy v Městské knihovně v Bordeaux a jsou přístupné v digitalizované podobě ve vysokém rozlišení. Odbornou edici a komentář k těmto rukopisům vydali Charles a Arlette Higounetovi. Původní svazek utrpěl v minulosti několik škod. Okraje mnoha pergamenových listů byly vyříznuty a jeden z dřívějších knihovníků nechal objemný rukopis o 492 stranách pro snazší manipulaci rozdělit do dvou částí, přičemž došlo k chybnému přeřazení některých listů. Kromě těchto svazků se v departementálním archivu Gironde nachází další specifický kopiář. Jde o pergamenový rotulus (svitek) o délce 4,95 m, tvořený deseti sešitými kusy pergamenu, který popsal Jean-Auguste Brutails. Obsahuje přepisy 35 listin týkajících se majavy opatství ve Španělsku. Velké kopiáře (Chartularium majus) V Městské knihovně v Bordeaux jsou uloženy pod názvy: Silvae Majoris abbatiae Chartularium majus I (Kopiář opatství La Sauve-Majeure, svazek I) Silvae Majoris abbatiae Chartularium majus II (Kopiář opatství La Sauve-Majeure, svazek II) Tyto dva svazky pokrývají období let 1099–1398. První obsahuje 224 a druhý 267 pergamenových listů. Většina textu pochází z konce 12. a počátku 13. století, pozdějších přípisů (až do 14. století) je jen málo. V prvním svazku chybí první dvě strany; text začíná na foliu 3 fragmentem: „…subjectum, obque sui tutelam“. Celkem oba svazky obsahují opisy téměř 1480 listin z let 1079–1356, řazených tematicky a topograficky. Umožňují sledovat územní expanzi a správu pozemků opatství. Mnohé listiny obsahují podpisy či monogramy svědků, přičemž některé signatury jsou vyvedeny v arabštině. Vybraná folia zdobí barevné iniciály. Menší kopiáře (Chartularium minus) Menší kopiář (ms 770): Obsahuje 57 pergamenových listů z období 1199–1298. Vznikl přímo ve skriptoriu opatství. Po revoluci jej získal paleograf Alexis Monteil (1769–1850), který usiloval o záchranu písemného dědictví. Na první straně je vepsáno jeho jméno a vlastnická poznámka. Později rukopis vlastnil slavný anglický bibliofil sir Thomas Phillipps (v jeho sbírce pod č. 69). Do fondu knihovny v Bordeaux se dostal v roce 1894. Menší kopiář (ms 769): Rukopis o 228 stranách psaných ve dvou sloupcích pokrývá období let 1299–1798. Historie: Byl založen na počátku 14. století a obsahuje víceméně stejné listiny jako Velký kopiář, včetně zakládací listiny opatství. Úpravy: V 16. století byly doplněny přípisy na stranách 122–124. V 18. století přibyly marginálie (poznámky na okrajích) s rozbory jednotlivých kusů. Kvůli špatné čitelnosti původních úvodních stran byly v 18. století přidány listy A–D s novými přepisy a rejstřík (listy I–IV a A–Q). Stav: Podle vizitace z roku 1563 měl rukopis 117 listů; do dnešní doby se jich pět ztratilo (konkrétně listy 84–85, 108–109 a 114). Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Abbaye de La Sauve-Majeure na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Klášter La Sauve-Majeure na Wikimedia Commons