Maják Cordouan

Maják Cordouan (francouzsky Phare de Cordouan) se nachází v ústí řeky Gironde u francouzského pobřeží Atlantiku v regionu Nová-Akvitánie. V provozu je od roku 1611, což z něj činí nejdéle sloužící maják ve Francii. Maják je od roku 2011 automatizován, v roce 1862 byl zařazen mezi historické památky a od roku 2021 je zapsán na seznamu světového dědictví UNESCO. Poloha Maják stojí na nevysoké skalnaté plošině zhruba uprostřed ústí řeky Gironde, mezi městy Royan, Vaux-sur-Mer a Pointe de Grave na území obce Verdon-sur-Mer. Od severního i jižního břehu je vzdálen přibližně sedm kilometrů. Administrativně patří maják k obci Verdon-sur-Mer v Médocu. Osvětluje a zabezpečuje dopravu ve dvou průlivech, které umožňují přístup do ústí řeky: ve Velkém západním průlivu, který je v noci označen a vede podél severního pobřeží od majáku Cobre, a v jižním průlivu, který je užší a v noci není označen. Pozemek, na němž byl postaven maják, je součástí přírodního parku Ústí řeky Gironde a Pertuiského moře (Parc Naturel Marin de l'Estuaire de la Gironde et de la Mer des Pertuis). Historie Malé signalizační věže stály na ostrůvku již od roku 880, ale první pořádnou stavbu realizoval až kníže Eduard z Woodstocku známý jako Černý princ, v době kdy byla Akvitánie anglickou provincií. Věž vysoká 16 metrůměla na vrcholu plošinu s ohněm, jako palivo sloužilo dřevo, a obýval ji poustevník. Projíždějící lodě platily za průjezd dva groše – první známý případ placení poplatků za maják. Kromě věže byla na ostrůvku postavena malá kaple. Ve druhé polovině 16. století věž zchátrala a ohrožení plavby ohrožovalo obchod s vínem v Bordeaux. To vedlo ke stavbě současné věže Tour de Cordouan. První parabolické lampy byly přidány v roce 1782, ale maják byl v té době ve velmi špatném stavu. Námořníci také kritizovali nedostatečnou výšku světla. Bylo třeba provést rozsáhlou rekonstrukci. V letech 1782–1789 je provedl inženýr Joseph Teulère, který navrhl maják zvýšit o 30 metrů a zachovat přízemí a dvě patra ve stylu Ludvíka XVI. Jednoduchost nových pater kontrastovala s bohatostí spodních pater, která si zachovala renesanční výzdobu. V roce 1790, po zvýšení majáku na 60 metrů, zkonstruoval Teulère první otočné osvětlovací zařízení. Tvořily jej Argandovy lampy otáčené hodinovým strojem, který sestrojil hodinář Mulotin z Dieppe. Palivem byla směs velrybího, olivového a řepkového oleje. V roce 1823 byl v Cordouanu instalován první otočný systém Fresnelových čoček, vynález Augustina-Jeana Fresnela. V ohniskové rovině přístroje byly umístěny tři soustředné lampové knoty, napájené řepkovým olejem pomocí sacího a silového čerpadla. V roce 1855 byl přístroj restaurován a v roce 1862 se stal historickou památkou, současně s katedrálou Notre-Dame de Paris. Původní Fresnelova čočka byla v roce 1854 při rekonstrukci věže nahrazena současnou Fresnelovou čočkou prvního řádu s ohniskovou vzdáleností 0,92 m. V roce 1907 bylo světlo přestavěno na kapalný zemní plyn a v roce 1948 na elektřinu, kdy byla použita lampa o výkonu 6 000 W. V roce 1984 byla lampa nahrazena xenonovou výbojkou o výkonu 450 W, která však nebyla úspěšná, a o tři roky později byla instalována halogenová výbojka a otočný systém byl vyřazen z provozu. V roce 2006 byl maják plně automatizován, ačkoli minimálně dva strážci majáku jsou zde stále zaměstnáni. Na rozdíl od jiných majáků bylo totiž udržování dalšího provozu v Cordouanu považováno za nezbytné pro zachování tohoto obzvláště starého a historického majáku, a také pro provádění návštěvníků. Poslední dva státní zaměstnanci – tradiční strážci – odešli v roce 2012 a nahradili je členové místního sdružení SMIDDEST. Cordouan je tak posledním obydleným majákem ve Francii poté, co v srpnu 2019 odešel poslední strážce majáku Cap Fréhel. Jeho činnost je sledována z centra služby majáků ve Verdon-sur-Mer. Maják je od roku 1862 zapsán na seznamu památek (monument historique) a je zapsán v Base Mérimée francouzského ministerstva kultury pod č. PA00083858 a č. IA33001224. V letních měsících jej lze navštívit z Le Verdon-sur-Mer, Royanu a Meschers-sur-Gironde. Od 1. února 2002 byl maják na předběžném seznamu kandidátů na světové dědictví. V roce 2021 byl zapsán na seznam světového dědictví UNESCO, protože je podle Výboru světového dědictví UNESCO mistrovským dílem umění, řemesla a technologie. Původ jména Ostrůvek Cordouan, dnes písečný břeh bez vegetace, který se obnažuje při odlivu, se objevuje na několika mapách z let 1313, 1436 a 1550 pod názvem Cordam. V kosmografii vydané v roce 1545 Jehanem Allonfonscem a Paulinem Secalartem se objevil pod názvem Ricordame (latinsky pamatovat). Jedná se o první písemnou zmínku o věži s ohněm na vrcholu. V roce 1570 se Guillaume Postel ve svém díle La vraye et entière description du royaume de France (Pravdivý a úplný popis Francouzského království) zmiňuje o věži s názvem Tour de Corben. O existenci středověké osady na ostrově existuje několik na sobě nezávislých legend a historických údajů. Henri Lancelot Voisin, hrabě z Popelinieru, popsal svou návštěvu Cordouanu v roce 1591 a uvedl, že podle místních obyvatel býval ostrov spojen s pobřežím a měl místní název Lateran nebo Medina (arabsky vesnice). Půda se časem propadla. Obyvatelé regionu tvrdí, že kameny z ruin vesnice použili na stavbu několika domů v pobřežním městě Soulac-sur-Mer. Na druhou stranu se traduje, že středověcí muslimští obchodníci z Córdoby (francouzsky Cordoue) požádali o instalaci prvního majáku, aby se vyhnuli častým nehodám v tehdejším ústí řeky Gironde, nebo že se sami usadili na ostrově, kde pak postavili strážní věž k navádění svých lodí. Ostrov Cordouan se nachází v srdci (latinsky cor) písečných lavic Asnes, které se objevují na řadě map. Spojení slov cor a Asnes vysvětluje vznik toponyma Cordan, které se v průběhu staletí se změnilo na Cordouan, což je podobné toponymu Ricordane – místo, kde je třeba pamatovat na opatrnost. Popis Maják je bílá kamenná zužující válcová věž se třemi ochozy a lucernou 67,5 metrů vysoká a její válcová základna má průměr 16 m. Věž stojí na kruhovém bastionu o průměru 41 m a výšce 8,50 m. K majáku vede kamenné molo dlouhé 260 m, které slouží k zásobování a je přístupné v době odlivu. Zdroj světla se nachází v šestém patře ve výšce 60 metrů. Světelným zdrojem je vysokotlaká výbojka o výkonu 250 wattů a má dosah 22 námořních mil pro bílé světlo a 18 nm pro červené a zelené světlo. Z mola se vstupuje schody přes poternu na nádvoří a do přízemí majáku. V přízemí se nachází schodiště k lucerně a vstupní hala se vstupy do čtyř místností. V hale po obou stranách se nachází dvě fontány s bronzovými lvími hlavami. Z těchto fontán teče dešťová voda, která byla zachycena na majáku do dvou nádrží o objemu 12 m². V prvním patře je velká místnost tzv. královský apartmán (Appartement du roi). Stavba, kterou Francouzi nazývají Král majáků – Maják králů (le roi des phares et le phare des rois), se těšila velkým sympatiím mnoha králů. Na samotném majáku však žádný z francouzských panovníků nikdy nebyl. Místnost byla vybavena až v roce 1664 Colbertem, ministrem Ludvíka XIV. Je to klenutá místnost se skutečným krbem, dlážděná šedým mramorem ze Sainte-Anne a černým mramorem z Belgique a je zdobená pilastry s monogramy Ludvíka XIV. a královny Marie Terezy. Ve druhém patře se nachází kaple s klenutým stropem prolomeným osmi bohatě zdobenými poli. Je vydlážděna stejným mramorem jako královská apartmá a pokoj girondinů, zdobená pilastry a sochami a okny s vitrážemi. Kaple, která patří k farnosti Le Verdon, se často využívá ke svatebním obřadům. Tato tři patra se nacházejí v nejstarší části věže, která pochází z roku 1611. Ve třetím patře je místnost Girondinů, je to první místnost, která vznikla prodloužením věže v roce 1789, dlážděná šedým mramorem ze Sainte-Anne a černým belgickým mramorem. Jedná se o první patro, které je výsledkem prací na zvýšení majáku provedených Josephem Teulèrem a z něhož je vidět složitá architektura věže a široké schodiště vedoucí k lucerně. Při pohledu vzhůru schodiště a jednotlivá patra vytvářejí profil v podobě srdce. Čtvrté patro slouží jako odpočívadlo a je známé jako místnost s protizávažím. Páté patro je rovněž odpočívadlo, kde se nachází kladka používaná ke zvedání paliva přes kruhové otvory o průměru asi jednoho metru umístěných uprostřed každého patra. Tato místnost se nazývá lampárna. Mezi pátým a šestým patrem je strážní místnost neboli salle des veilleilles s dubovými parketami, která bývala vybavena dvěma lůžky s výklenky pro potřeby strážných. V šestém podlaží se nachází lucerna. Přístup Přístup je prakticky možný (až na výjimky) pouze za odlivu přes poternu. K ní vede kamenné molo, které je v této době odkryté. Vstup se při vysoké hladině moře uzavírá dvoukřídlými masivními dubovými dveřmi, které se pohybují na bronzových čepech. Návštěvníci vystupují z lodí v určité vzdálenosti od písečné lavice a přesedají do malých kánoí s plochým dnem (jako velrybářské čluny s vesly), které mohou najet na písečnou lavici na straně dlážděné vozovky. Po zdolání asi 25 schodů před a za poternou (7 a 18) vstoupí návštěvníci na vnitřní nádvoří, které je obklopeno ubikacemi strážců, strojovnami a společenskými prostory. Data Charakteristika světla: Oc (2+1) W R G 12s, v sektorech W R G, (W 014°–126°) Výška věže: 67,5 m Výška světelného zdroje: 60 m n. m. Optika: Fresnelova čočka prvního řádu Stavební materiál: opracované vápencové kvádry Dosvit: 22 nm pro bílé světlo, 18 nm pro červené a zelené Elektrifikace: 1948 Zdroj světla: HM 250 W Automatizace: 2006 Počet pater: 6 Počet schodů k lucerně: 311 Označení: ARLHS: FRA-007 Admiralty: D1300 NGA: 1480 Marine Traffic: 1000006675 Památka Památka od roku 1862 Památka UNESCO od roku 2021 Kritéria: (i), (iv) Číslo reference: 1625 Galerie Odkazy Reference V tomto článku byly použity překlady textů z článků Cordouan Lighthouse na anglické Wikipedii, Leuchtturm von Cordouan na německé Wikipedii a Phare de Cordouan na francouzské Wikipedii. Literatura PÉRET, Jacques; GAURIAUD, Christophe. Cordouan, sentinelle de l'estuaire. La Crèche: Geste éditions, 2007. ISBN 978-2-84561-322-5. S. 139. PÉRET, Jacques. Risque, sécurité et sécurisation maritimes depuis le Moyen-âge. Paris: Presses de l'Université Paris Sorbonne, 2008. ISBN 978-2-84050-590-7. S. 163–176. ALAUX, Jean-Pierre. Cordouan: le Versailles des mers. Bordeaux: Elytis, 2011. 96 s. (Passeport pour). ISBN 978-2-35639-074-5. CHASSEBOEUF, Frédéric. Cordouan: roi des phares. Vaux-sur-Mer: Éd. Bonne anse, 2011. 92 s. (Suivez le guide). ISBN 978-2-916470-19-1. EYMOND, Jean-Paul; LYDIE, Virginie. Les 301 marches de Cordouan: ma vie de gardien de phare. Bordeaux: Éd. "Sud-Ouest", 2012. 208 s. ISBN 978-2-8177-0234-6. DREYER, Francis. Éclairer la mer: les optiques de phares et leurs constructeurs. Rennes, 2016 [cit. 2025-02-05]. 310 s. Presses universitaires de Rennes. ISBN 978-2-75354996-8 Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Maják Cordouan na Wikimedia Commons La phare de Cordouan