Kostel Saint-Siméon (Bouliac)

Kostel Saint-Siméon de Bouliac je římskokatolický kostel nalézající se v centru francouzské obce Bouliac ve departementu Gironde. Historie Původně románský kostel ze 12. století, zasvěcený Šimeonu Stylitovi, stojí na místě původní oratoře vybudované na raně křesťanském pohřebišti z 5. století. Skládá se z lodi, kněžiště a sakristie. Z původní románské stavby se dochovalo pouze kněžiště (apsida) a hlavice sloupů u portálu. V 15. století, během stoleté války, prošel kostel v letech 1413–1422 obnovou na příkaz Pey Berlanda, arcibiskupa z Bordeaux a bývalého zdejšího faráře. Severní i jižní boční stěny lodi jsou prolomeny třemi okenními otvory; všechny přípory mají hlavice s rostlinným dekorem. Z důvodu ochrany vesnice před postupujícími francouzskými vojsky nechal Pey Berland kostel rovněž opevnit. Vznikla tak opevněná zvonice a barbakan, který umožňoval přístup na (dnes již zaniklý) ochoz nad lodí lemovaný cimbuřím. Nad apsidou byla vybudována obranná komora se střílnami ve tvaru tlapatého kříže (jak zachytil na své akvarelové kresbě Léo Drouyn). Toto opevnění nad kněžištěm je patrné dodnes, přestože obec Bouliac nebyla nikdy přímo napadena. V roce 1649 kostel odolal útokům vévody d'Épernon, který vedl spor s parlamentem v Bordeaux. Roku 1793 byla stavba částečně poškozena v důsledku revolučních násilností. Během druhého císařství byla v roce 1862 pod vedením kardinála Donneta stržena původní zvonice a nahrazena současnou věží; loď zároveň získala nový dřevěný podhled. Fresky zdobící loď pocházejí z roku 1896. V blízkosti radnice stojí misijní kříž. Náboženská víra byla během francouzské revoluce silně oslabena a mnoho věřících přestalo docházet na bohoslužby. Na počátku 19. století proto církev zahájila novou evangelizaci francouzského venkova. Příchod diecézního misionáře byl vždy připomínán vztyčením kříže v centru nebo na okraji vesnice. Ten v Bouliac pochází z roku 1834. Od roku 1862 je kostel zapsán na seznamu historických památek francouzského ministerstva kultury. Románská ikonografie Šest hlavic sloupů u portálu lze na základě sochařské techniky datovat do 11. století. Naproti tomu sochařská výzdoba kněžiště čerpá z repertoáru opatství La Sauve-Majeure, vzniklého po roce 1130. Výstavba tedy proběhla nejméně ve dvou odlišných etapách: první zahrnovala průčelí kostela a druhá, o přibližně 100 let později, východní část kostela. Exteriér Dochovanou románskou architekturu v exteriéru tvoří šest hlavic západního portálu, osm sloupů s hlavicemi kolem kněžiště, tři okna s příporami v apsidě a modiliony podepírající hlavní římsu kněžiště. Románský portál Západní portál kostela je chráněn věží postavenou roku 1862. Je ústupkový a tvoří jej tři archivolty oddělené pásy s reliéfním pletencem, které dosedají na šest přípor zdobených geometrickými motivy. Románského původu je pouze šest hlavic sloupů; ostatní prvky portálu pocházejí z rekonstrukce v 19. století. Na hlavicích v severním ostění jsou vyobrazeny tyto výjevy: Klanění tří králů Panně Marii a Ježíši, muž nesoucí rybu (piscifère) a Ježíš myjící nohy a hlavu svatému Petrovi. Na hlavicích v jižním ostění se nacházejí scény: archanděl zabíjející draka (pravděpodobně svatý Michael), Křest Ježíše v Jordánu a Ježíš vedoucí tři věřící. Severní ostění Hlavice č. 1: Klanění tří králů Na čelní straně hlavice sedí Panna Maria v majestátu (Sedes sapientiae) s Ježíškem v klíně. Na boční straně jsou v pozadí zobrazeni tři králové přicházející s dary (zlatem, kadidlem a myrhou), jak je popisuje evangelium podle Matouše (Mt 2, 11). První z králů, kterému chybí hlava, před dítětem klečí. Na obou stranách abaku jsou vytesáni dva letící andělé. Anděl držící knihu ukazuje prstem na hvězdu, která vedla mudrce z Východu. Motiv hvězdy je přejat z popisu Narození Páně u Lukáše (Lk 2, 7–20), kde je však Ježíš uložen v jeslích v doprovodu pastýřů. Postava Marie je ztvárněna přísně hieraticky; hlavu jí rámuje podvije (guimpe) vdaných žen a ramena kryje těžký plášť (houppelande). Skutečnost, že dítě není zobrazeno jako novorozeně, zřejmě vychází z apokryfního evangelia podle pseudo-Matouše ze 4. století. Podle něj uplynuly od Ježíšova narození dva roky, než mudrci s dary dorazili (tedy až po útěku do Egypta a návratu do Palestiny). Tato hlavice vykazuje neobvyklý detail: chybí na ní jakýkoli symbol, atribut či gesto, které by králům potvrzovalo Ježíšovo božství. Hlavice č. 2: Muži nesoucí rybu Abakus této hlavice zdobí vlnovka z polopalmet, která vychází z tlamy vlčí hlavy v nároží. Masky typu „chrlič rozvilin“ (cracheur de rinceaux) představovaly v románském umění vždy negativní symboliku, proto je i námět samotné hlavice spojován se zlem či hříchem. Samotné tělo hlavice zaujímá obrovská ryba, prohnutá do téměř dokonalého oblouku. Svou ohromnou vahou drtí muže, který ji nese na ramenou. Druhý muž mu přispěchal na pomoc a svírá kluzký ocas ryby. Oba muži jsou obuti – pomáhající postava tedy není anděl přicházející na pomoc hříšníkovi – a jsou oblečeni do luxusních tunik (bliauds). Tobiáš, či nikoliv? Někteří průvodci tvrdí, že symbol nosiče ryby odkazuje na biblickou knihu Tobiáš, v níž Tobiáš vyléčil slepotu svého otce žlučí z obrovské ryby. Jiní autoři, jako například Léo Drouyn, tuto interpretaci zpochybňují, neboť existují stovky podobných hlavic a konzol, na nichž chybí jakákoliv zmínka o slepotě. Naopak se zde často vyskytují symboly zla nebo znaky hříchů spojených s nestřídmostí. „Nosiči břemen“ (ryb, kozlů, prasat, soudků apod.) byli pro středověké kameníky způsobem, jak ztvárnit hříšníka sužovaného vlastním svědomím – jako by ho váha jeho vin drtila fyzicky. Hlavní nosič ryby (piscifère) je zde symbolem obžerství a jeho společník je jeho komplicem v hříchu. Hlavice č. 3: Mytí rukou a hlavy svatého Petra Na hlavici jsou zobrazeny čtyři postavy z výjevu popsaného v evangeliu podle Jana (J 13, 4–12). Ježíš je rozpoznatelný podle svého křížového nimbusu, zatímco postava svatého Petra je v důsledku eroze téměř nečitelná, ačkoliv zaujímala centrální pozici. Ježíš je zachycen v tříčtvrtečním profilu a drží Petra za pravé zápěstí (což je jediný dochovaný detail), aby mu omyl ruce a hlavu. Vlevo drží vousatý učedník kus látky nebo oděv. Vpravo pak třetí apoštol s blíže neurčeným předmětem (snad nádobou na vodu či ručníkem) sleduje scénu před stromkem s listy ve tvaru biskupské berly (feuilles crossées). Důležitým detailem je palmeta, která vyrůstá zcela vpravo vedle třetího učedníka v místech, kde by v rámci scény Večeře Páně (cénacle) neměla své místo. Shodné ztvárnění na hlavici v kostele svatého Rocha v Blésignacu naznačuje, že tento prvek měl specifický význam. V románské době byla otázka Ježíšova mytí nohou apoštolům vnímána komplexně; v Akvitánii a Španělsku se totiž právě o Květné neděli praktikoval obřad „mytí rukou a hlavy“. Šlo o zvyklost zcela cizí rituálu římské církve. Palmeta zde tedy neplnila dekorativní funkci, ale odkazovala na čas ratolestí (Květnou neděli), charakteristický pro tehdejší galikánskou liturgii, jejíž původnost a starobylost si duchovenstvo v Bordeaux žárlivě střežilo. Jižní ostění Hlavice č. 1: Archanděl zabíjející draka Tato hlavice je značně poškozená. Podle nákresů Léa Drouyna se na abaku původně nacházely dvě ležící postavy, podobně jako na hlavici s Klaněním tří králů. Současný stav degradace kamene však již neumožňuje toto ověřit a boční strana hlavice je téměř nečitelná. Na čelní straně hlavice je patrná postava drobného bosého archanděla (pravděpodobně svatého Michaela), který stojí na těle velkého draka prohnutého do tvaru člunu. Archandělovi chybí hlava, ale jeho křídla jsou stále dobře viditelná. Lze rozpoznat, že draka probodává kopím (před jeho hrudí je patrná část ratiště), které drží v levé ruce. Hlavice č. 2: Kristův křest v Jordánu Abakus se dochoval pouze z poloviny; v jeho nároží je patrná hlava (protomé) vlka. Ústřední postavou celého výjevu na hlavici (corbeille) je Ježíš Kristus. Je do tří čtvrtin těla ponořen v ploché kupoli tvořené třemi soustřednými vlnami s motivy ryb, které znázorňují řeku Jordán. Po jeho pravici stojí na břehu Jan Křtitel, který Ježíše drží za rameno a za šíji. Jan je oblečen do řasené tuniky, což neodpovídá biblickému popisu o „velbloudí srsti“ a „koženém pásu“. Na boční straně hlavice drží anděl s rozepjatými křídly Kristovo roucho. Anděl se v biblickém vyprávění rovněž nevyskytuje, jeho přítomnost se však v ikonografii tohoto výjevu stala v průběhu staletí pravidlem. Překvapivá je naopak absence holubice symbolizující Ducha svatého a „Boží ruky“ (Manus Dei) vystupující z nebes. Hlavice č. 3: Ježíš vede věřící Na hlavici je vyobrazeno pět postav. Ježíš je rozpoznatelný podle svého křížového nimbu a jako jediný je zobrazen bosý. Po Ježíšově levici kráčejí tři osoby – dvě z nich mají ruce sepjaté k modlitbě a před nimi jde muž, kterému Ježíš podává ruku. Všem postavám chybí hlavy a Ježíšova tvář je v dolní části značně poškozená. Všichni jsou oblečeni do dlouhých tunik bez pasu s rozšířenými manžetami, které zdobí geometrické motivy v podobě plastických pásků. Vpravo za Ježíšem stojí pátá postava. Její oděv je sepnut trojlaločnou sponou (agrafe tréflée), typickou pro vysoké duchovenstvo, a v pravé ruce svírá vřetenovitou tyč, jejíž horní i dolní část jsou uraženy. Může jít o poutnickou hůl (bourdon) nebo biskupskou berlu (crosse); v tom případě by postava pravděpodobně představovala místního preláta. Původní uspořádání hlavic Některé indicie naznačují, že pořadí těchto šesti hlavic bylo při druhotném osazení v blíže neurčené době pozměněno a že si hlavice se Křtem Páně a s Nosiči ryb prohodily místa. Svátek Křtu Páně a Klanění tří králů se totiž v liturgii souhrnně označovaly jako Epifanie či Teofanie a slavily se společně 6. ledna. Je pravděpodobné, že pro zdůraznění této souvislosti původně sousedily právě hlavice s těmito dvěma výjevy. V tom případě by Nosiči ryb (symbol hříchu) tvořili protipól k archandělu Michaelovi zabíjejícímu draka (vítězství nad zlem). Ostatně v interiéru kostela, na jedné z hlavic v kněžišti, najdeme právě tuto kombinaci – nosiče ryby a anděla s drakem. Tyto vnitřní plastiky vytvořila dílna spojená s opatstvím La Sauve-Majeure, která kostel vyzdobila přibližně století po dokončení portálu. Kněžiště Okenní osy kněžiště Kněžiště (apsida) je prolomeno pěti okenními osami, z nichž první tři (počínaje severní stranou) jsou románského původu. Okno č. 1: Rostlinný dekor a Okno č. 2: Ptáci u kalicha Hlavice přípor u prvního okna jsou zdobeny výhradně rostlinným dekorem. Okno č. 2: Ptáci u kalicha Na východní hlavici druhého okna jsou zobrazeni dva klidní ptáci (připomínající křepelky), kteří se chystají pít z kalicha umístěného pod jejich zobáky. Vzhledem k neutrálnímu kontextu výjevu jde o zjevnou symboliku eucharistie. Západní hlavice téhož okna nese rostlinný dekor. Okno č. 3: Uroboros Na jižní hlavici třetího okna jsou vytesáni dva hadi, kteří mají propletené krky do podoby uzlu a navzájem si koušou do ocasů (motiv Uroboros). Severní hlavice téhož okna nese dekor v podobě borových šišek. Hlavice pod hlavní římsou Hlavní římsu kněžiště podepírá šest románských hlavic, z nichž dvě jsou figurální (historiované). V pořadí od jihu k severu zobrazují tyto motivy: akantové listy, lvi a krotitelé, znovu akant, čtyři dogy (nebo molossoidní psi), borové šišky a na konci opět akant. Hlavice s rostlinným dekorem Hlavice č. 2: Krotitelé lvů V popředí jsou zobrazeni dva mohutní lvi na vodítku, kteří stojí proti sobě v zastrašujících pózách. V pozadí jsou patrná torza a nohy dvou krotitelů; jeden má na hlavě řasenou čepici, druhý má rozpuštěné, rozevláté vlasy. Krotitelé svírají v jedné ruce výcvikový řetěz a druhou rukou drží lva za ocas. Ve středověké symbolice byly divoké šelmy metaforou lidských vášní. Ty ovládnou člověka, který jim ustupuje (obrazně je „hladí po ocase“), zatímco osvobozen je ten, kdo je dokáže udržet na uzdě. Hlavice č. 4: Poražení krotitelé Čtyři dogy s obojky s hřeby, stojící v párech proti sobě, požírají lidské hlavy. Tato symbolická ilustrace čerpá ze středověkého motivu „světa naruby“ (monde à l'envers). Zobrazuje „zkroceného krotitele“, což v morální rovině představuje člověka, který se nechal přemoci vlastními vášněmi. Jde o přímé rozvinutí tématu svobodné volby z předchozí hlavice. Modillony (ozdobné konzoly) Kostel svatého Šimeona vyniká mimořádně bohatou výzdobou v podobě modillonů. Hlavní římsu kněžiště (apsidy) podepírá 21 původních románských modillonů. Na severní a jižní stěně lodi se nachází přibližně šedesát modillonů, z nichž však pouze deset nese figurální, geometrickou nebo rostlinnou výzdobu. Dalších deset modillonů lemuje vstup do věže; v tomto případě jde o novodobé prvky s geometrickými motivy z 19. století. Modillony v kněžišti nejsou pouhým plodem fantazie tehdejších kameníků či zadavatelů stavby. Představují morální ponaučení, které zde církev zanechala jako varování pro místní obyvatelstvo před hříchem smilstva (luxuria). Naproti tomu modillony z 15. a 19. století plní již čistě dekorativní funkci a postrádají hlubší symbolické poselství. Seznam dochovaných románských modilionů Z 21 konzol pod hlavní římsou kněžiště jsou ikonograficky nejlépe identifikovatelné tyto výjevy: Přehled románských modilionů v kněžišti Z celkového počtu 21 konzol pod hlavní římsou apsidy jsou ikonograficky nejvýznamnější tyto výjevy: Interiér Románská část interiéru se omezuje na dvě hlavice vítězného oblouku a dvě hlavice v kněžišti (presbytáři). Vítězný oblouk Abakus této hlavice pokrývá souvislý pás palmet. Na čelní straně hlavice je zobrazen prorok Daniel v podobě mladého muže se svatozáří (nimbem), oblečeného do řasené tuniky. Daniel sedí mezi dvěma šelmami a modlí se v antickém gestu (orans) s rozepjatými dlaněmi. V pozadí na západní straně se nachází prorok Abakuk, kterého „anděl Páně“ vyslal, aby Danielovi během jeho pobytu v jámě přinesl pokrm. Jižní strana: Pokušení a vyhnání Adama a Evy Kompozice je zhuštěným vyprávěním třetí kapitoly knihy Genesis. Výjev se čte zprava doleva, podobně jako komiksový příběh. Na boční straně hlavice se mezi listy Stromu poznání dobra a zla vine had; Eva, zcela nahá a s rozpuštěnými vlasy, drží v levé ruce zakázané ovoce. Na čelní straně hlavice pak tatáž Eva pravou rukou podává Adamovi plod, kterým jej hodlá svést ke hříchu. V další scéně Adam právě propadá úzkosti a pravou rukou se drží za hrdlo – toto gesto je v románském umění ustáleným ikonografickým symbolem pro tento okamžik (tzv. Adamovo jablko). Adamova nahota je již zakryta fíkovým listem. Druhá polovina hlavice zobrazuje Hospodina, oděného v plášti a držícího v pravé ruce žezlo zakončené lilií (sceptre fleurdelisé). Vyhání pár z ráje, přičemž je již nechal obléci do tunik. Na poslední boční straně je pak zobrazen Adam nucený obdělávat zemi, aby získal obživu. Obě hlavice vítězného oblouku se vzájemně doplňují: severní představuje ctnost poslušnosti, jejímž vzorem je prorok Daniel, zatímco jižní ukazuje následky neposlušnosti, jejímž archetypem jsou „první rodiče“. Kněžiště (Sanctuarium) Severní strana: Archanděl Michael zabíjející draka a nosič ryby Abakus této hlavice zdobí vlys s motivem akantových listů (tzv. acanthe sèche). Na čelní straně hlavice stojí anděl se svatozáří na hřbetě okřídleného draka, který symbolizuje ďábla. Bosý anděl vráží kopí (oštěp) do drakovy tlamy. Na boční straně hlavice je zobrazen muž v kotníčkových botách, který nese na levém rameni obrovskou rybu (piscifère). Spojení hříšníka a anděla vítězícího nad zlem představuje v tomto případě pozitivní ikonografii: nebeský ochránce je vyslán ke každému chybujícímu člověku, aby mu pomohl – pokud o to dotyčný stojí – zahubit démona, který se vine v nejhlubším nitru jeho duše. Jižní strana: Kentaur zabíjející démona Ústřední postavou výjevu je Kentaur, který se v polobratu otáčí, aby vypustil šíp z luku na zvíře šklebící se hrůzou. Jde o podivuhodnou chiméru: má lví tělo i pracky, rozepjatá křídla, ale lidskou hruď a hlavu s špičatýma ušima a vlasy v podobě hřebene. Téměř totožná hlavice se nachází v opatství La Sauve-Majeure. Právě od 11. století se kentaur stává ústředním motivem středověké morální ikonografie. Jeho posláním je vyhlazovat zlo (ztvárněné jako sirény či jiní démoni). Na rozdíl od andělů je však kentaur obyvatelem země, čímž se podobá běžnému člověku. Poselství skryté v těchto zdánlivě prostých obrazech bylo ve své době revoluční: naznačovalo totiž, že člověk má schopnost osvobodit se od zla vlastními silami, s využitím svých přirozených pozemských schopností. Interiér lodi a vybavení Kostel získal svou současnou podobu během rozsáhlé rekonstrukce v 19. století. Celkový prostor doplňuje jednotný mobiliář a výmalba. Fresky v lodi Nástěnné malby na severní a jižní stěně lodi jsou dílem malířů Boudona a Vernaye z roku 1896. Tyto monumentální cykly dosahují délky 20 metrů a výšky 4 metrů. Na každé stěně se nacházejí tři výjevy, které jsou od sebe odděleny okenními osami lodi. Cyklus fresek v lodi je rozdělen mezi severní a jižní stěnu. Vitráže Vitráže v závěru kostela Vitráže v kostelní lodi Varhany Varhany navrhl a sestrojil v roce 1896 významný bordelaiský varhanář Gaston Maille. Vyřezávanou varhanní skříň (buffet) i samotnou kůru vyhotovil truhlář Félix Boucher. Nástroj je umístěn na kůru u vstupu do lodi. Jeho zajímavostí je rozdělení na dvě samostatné části, které jsou vzájemně propojeny u hracího stolu. Varhany disponují celkem deseti rejstříky rozdělenými mezi dva manuály a pedál. V letech 2012–2013 prošel nástroj celkovou restaurací. Sochařská výzdoba Panna Maria s Ježíškem: Dřevěná renesanční plastika pocházející ze 17. století. Byla nedávno restaurována a dodnes je předmětem mariánské úcty. Svatý Martin: Dřevěná socha z 18. století. Pey Berland: V předsíni pod věží se nachází socha tohoto preláta z 19. století (Pey Berland byl farářem v Bouliacu v letech 1413–1422). V ruce drží model věže, kterou nechal roku 1440 přistavět ke katedrále svatého Ondřeje v Bordeaux (tzv. Tour Pey-Berland). Obrazy Obrácení Maří Magdalény (známý též pod názvem Ježíš u Marty a Marie): autorem plátna z roku 1678 je Agostino Scilla. Panna Maria s donátory: jde o kopii obrazu Antona van Dycka (originál se nachází v Louvru), kterou vyhotovila Ernestine Froidure de Pelleport. Tuto kopii věnoval kostelu v roce 1860 císař Napoleon III. Sarkofágy a archeologické nálezy V místní nekropoli, jejíž počátky sahají do gallo-římského období, bylo opakovaně objeveno několik vápencových sarkofágů. Jeden z nich zdobily ryté rýhy a motivy krokvic (chevrons). Většina nálezů pochází z merovejského a karolinského období, přičemž některé kusy byly druhotně využívány až do 12. století. Sarkofágy byly orientovány tak, aby zesnulý směřoval nohama k východu. První nálezy oznámil Archeologické společnosti v Bordeaux (Société Archéologique de Bordeaux) v roce 1878 A. Combes, další následovaly v roce 1937 (T. Ricaud). V roce 1948 referoval R. Cousté také o nálezech hrobů tvořených pálenými taškami (tegulae). Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Église Saint-Siméon de Bouliac na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kostel Saint-Siméon de Bouliac na Wikimedia Commons