Església de Saint-Pierre-ès-Liens a Calviac del Perigòrd

L'església de Saint-Pierre-ès-Liens és una església catòlica situada a Calviac de Perigòrd, a l'estat francés. Ubicació Es troba al departament occità de Dordonya, al poble de Calviac de Perigòrd. Història El Monestir de Calàbria Calviac va tenir una vida religiosa important a l'alta edat mitjana. En la seua crònica, Jean Tarde escriu: "En aquella època hi havia un monestir a Calviac (l'Abadia de Calàbria, Monasterium Calabrum), en què residien 40 monjos, que vivien d'almoines, però quan Sacerdot de Llemotges va arribar a la majoria d'edat i pogué disposar dels seus béns, els va emprar per a alimentar els monjos i en va fer reconstruir l'església i el monestir, que estaven en ruïnes."... L'abadia estava en ruïnes per les invasions sarraïnes i després normandes dels segles VIII i IX, i s'annexà a l'Abadia de Sarlat al s. IX. Apareix a la butla papal d'Eugeni III del 1153, que enumera les dependències de l'Abadia de Sarlat sota el nom de cúria Calabro. Aquesta abadia benedictina devia estar situada en un lloc anomenat Sainte-Radegonde, en què antigament existia una parròquia anomenada Calviazés, ara desapareguda. Les relíquies de Sacerdot, que es trobaven a l'Abadia de Calàbria, les traslladà a la de Sarlat entre el 945 i el 980 un clergue simoníac, Hubert, que va intentar fer-se amb el títol d'abat de Sarlat amb l'ajut del comte de Périgord, Guillem II Talleyrand (o Guillem III d'Angulema). Aquest trasllat de les relíquies va coincidir amb el canvi de nom de l'església, de Saint-Sauveur a Saint-Sacerdos. L'església de Calviac L'església de Calviac, amb el seu annex de Sainte-Modane, formava part de la diòcesi de Caors. Segons l'avís a l'entrada de l'església, fou cedida el 1128 pels degans de l'Abadia de Solhac a l'Abadia de Sarlat, però es pot trobar una escriptura de donació de l'església de Calviac per part del bisbe de Caors, Guillem II, si fa no fa de la mateixa data, al cartulari de l'Abadia de Sarlat. Apareix a la butla del papa Eugeni III com a Ecclesia St. Martini de Calviaco. El 1170, el papa Alexandre III va renovar la butla d'Eugeni III, que data del 1153, que enumerava les possessions de l'Abadia de Sarlat, inclosa l'església de Saint-Martin de Calviac. També assenyala la donació del bisbe Guillem de Caors de l'església de Saint-Pierre i Saint-Sernin (abans havia existit una capella de Saint-Sernin a l'església de Calviac). Aquesta església va ser la seu d'un priorat que, a petició de l'abat Bernat V de Vaux (1283-1312), va ser unit amb el de Temniac a l'Abadia de Sarlat pel papa Climent V. El 1334, Guillem de Sandreux o Cedrieux, prior de Calviac, va ser elegit bisbe de Sarlat. La distribució de l'església és complexa i reflecteix les vicissituds de la seua història. A l'est, hi ha una nau rectangular amb presbiteri que data del s. XII, amb volta de canó transversal. El mur de l'est, que forma l'absis, té a la meitat sud un arc apuntat, i això indica que l'estructura estava pensada per a continuar cap a l'est. El presbiteri comunica amb la nau del costat sud amb un arc apuntat. La nau del costat sud també podria datar del s. XII. Calviac, com molts pobles de l'àrea, va eixir de la Guerra dels Cent Anys completament devastat. Al s. XV, després de la guerra, l'església fou restaurada i es va afegir una segona nau al nord de la primera, que constava de dues crugies amb voltes de creueria. A la unió de les dues naus, a fora, es posar una torre d'escala circular. Sobre la primera crugia gòtica s'erigí un campanar rectangular amb contraforts. Al segle XIV es va obrir un portal gòtic a l'oest, remodelat al s. XVII, per a la nau romànica. Les obertures estan decorades a la part de dalt amb una escultura de trèvol. El registre del 1526 especifica que l'església de Calviac està a disposició del bisbe de Sarlat i sota el patrocini de François de Salignac, comte de Lamothe-Fénelon. Durant la Revolució, el sacerdot se'n va amagar. Quan el van descobrir, el dugueren a peu a Sarlat. Cap document demostra que fos condemnat per un tribunal revolucionari. L'edifici està catalogat com a Monument històric des del 18 de setembre del 1970. Referències