Kostel Saint-Pierre (Brocas)

Kostel svatého Petra v Brocas (francouzsky Église Saint-Pierre de Brocas) se nachází v obci Montaut ve francouzském departementu Landes. Od 21. února 1934 je kostel zapsán na seznamu historických památek francouzského ministerstva kultury. Architektonicky kostel vyniká především svým monumentálním portálem ve stylu galořímského vítězného oblouku. Poloha a popis Kostel stojí na návrší v osadě Brocas, při cestě do Doazitu, asi 2,6 km jihozápadně od centra obce Montaut. V těsné blízkosti kostela prochází turistická trasa GRP Haute Chalosse. Přibližně 600 metrů od kostela se trasa napojuje na potok Saint-Pierre, který vede až k pramenu svatého Petra, vzdálenému asi 2 km východně. Stavba je obklopena ohrazeným areálem, jehož součástí byl až do roku 1851 obecní hřbitov. Přístup do areálu kostela vede skrze širokou kamennou bránu s obloukem ze severního náměstí Place Saint-Pierre; ke vstupu do samotného kostela je třeba projít prostorem bývalého hřbitova. Kostel zachovává tradiční orientaci s portálem na západní straně (na rozdíl od kostela svaté Kateřiny v centru současné obce Montaut, jehož portál směřuje na jih). Identifikace v pramenech Don Du Buisson ve svém díle o dějinách Opatství Saint-Sever chybně ztotožnil lokalitu S. Petri de Roca s kostelem svatého Petra v Brocas u Montautu. Ve skutečnosti se však tento historický název vztahuje k obci Saint-Pierre-du-Mont. Historie Generál Jean Constans jako jediný uvádí, že kolem 11. století založili cisterciáci (bernardini) z Cîteaux v Brocas opatství, z něhož se do dnešních dnů dochoval pouze současný kostel. Uvádí také, že: „Osada Brocas byla bezpochyby původním jádrem dnešního Montautu. Zdejší kostel zůstal farním až do roku 1685, kdy biskup z Aire, Mgr de Fromentières (1673–1684), rozhodl o přenesení sídla farnosti do městečka.“ Kostel svatého Petra v osadě Brocas je nejstarším a dlouhou dobu byl jediným kostelem v celé farnosti. Brocas byl sídlem farnosti „od nepaměti“, zatímco samotný Montaut se rozvinul v opevněné městečko (bourg) až později v důsledku šlechtických rivalit a feudálních konfliktů. Status farního kostela si Brocas udržel až do zmíněného roku 1685. Kostel v Montautu získal oficiální titul farního sídla až v roce 1808, kdy se kostel v Brocas stal oficiálně filiálním kostelem filiálním. Historik Sébie rozlišuje tři hlavní etapy výstavby objektu: původní prostá kaple s jednou lodí, přístavba boční lodi v 16. století, vybudování sakristie v 17. století. Ke kostelu se váže tradice zázračné studánky svatého Petra, která se nachází přibližně 2 km východně od kostela. V 19. století byla studánka zakryta kamennou stavbou ve tvaru relikviáře s křížem na vrcholu a výklenkem v průčelí, v němž byla umístěna terakotová socha svatého Petra. Výstavba ve 13. století V průběhu 13. století byl postaven kostel svatého Petra v románském slohu z vápence těženého u nedaleké obce Saint-Aubin. Stavba se v této době skládala z obdélníkové lodi o dvou klenebních polích, na kterou navazovala půlkruhová apsida zaklenutá konchou (čtvrtsférickou klenbou). 14. století: Opevněná věž se zvonicí Během 14. století byla rodina Brocas, která dala místu jméno, ve službách anglických králů. V této době nechala kostel opevnit výstavbou mohutné věže, která dominovala celému kraji. Zdi věže dosahují u základny tloušťky přes 1,5 metru, jsou opatřeny střílnami a v horní části nesou podsebití s merlony a stínkami. Na jižní straně k věži přiléhá polygonální schodišťová přístavba. Kostel v Brocas nesl nepopiratelné stopy anglické nadvlády. Kanovník Daugé v roce 1930 upozornil na špatný stav dochovaných erbů s anglickými levharty, které však postupem času zcela zanikly. Je třeba poznamenat, že páni z Brocas měli během stoleté války v erbu zlatého kráčejícího lva (v heraldice označovaného jako levhartový lev) na černém poli. 15. století: Zaklenutí lodi a přesun vchodu Od 15. století byla hlavní loď zaklenuta žebrovou klenbou. Váhu klenby musely nést nové opěrné pilíře, které však částečně zastavily původní hlavní vchod. Ten se nacházel v úrovni prvního klenebního pole, byl proto zazděn a přesunut východněji do úrovně pole druhého. Nový vstup získal podobu průchodu s půlkruhovým obloukem. Poté, co zaniklo původní opatství (které se rozkládalo v místech dnešního hřbitova), byl tento druhý vchod zmenšen, aby mohl těsně přiléhat k dnes již neexistující kapli. 16. století: Výstavba boční lodi a náboženské války Kolem roku 1500 byl kostel rozšířen o jižní boční loď (pravá část chrámu). Tato loď se skládá ze dvou klenebních polí a je zakončena gotickou apsidou s pětibokým (polygonálním) závěrem. Šířka boční lodi odpovídá šířce lodi hlavní. Historik Sébie klade výstavbu zvonice na konec 16. století. Podle jeho analýzy byla hlavní loď se zvonicí k apsidě „připojována“ v několika etapách, což dokládají různorodé prvky její gotické architektury. Během náboženských válek byl kostel vypleněn – pravděpodobně v roce 1569, kdy hugenoti dobyli nedaleké Saint-Sever. Škody způsobené protestanty v kostelech diecéze Aire jsou zdokumentovány ve vyšetřovací zprávě z roku 1571, známé jako „Verbal de Charles IX“ (Zápis Karla IX.). 17. století: Monumentální portál a rozšíření lodi (farnost Montaut) Během první poloviny 17. století prošel kostel výraznou estetickou proměnou. Klíčovým prvkem se stala výstavba monumentálního portálu v prostoru dvojitého portiku pod věží. Tento portál, koncipovaný ve stylu pozdně renesančního gallo-románského vítězného oblouku (1600–1650), byl předsazen původnímu vstupu do hlavní lodi. Z důvodu dosažení symetrie s původní románskou lodí byla jižní boční loď prodloužena o další klenební pole. Před nástupem 18. století začal počet obyvatel trhové obce (bourg) převažovat nad osídlením v Brocas, které bylo původním sídlem farnosti. Prvním farářem, který opustil Brocas a usadil se přímo v Montaut, byl Christophe Lafaurie, potomek místního šlechtického rodu. Poté, co získal správu zdejší farnosti, se usídlil v domě Loubes v blízkosti hlavního náměstí. Lafaurie zde obnovil bratrstvo svatého Petra, vtiskl mu nové stanovy a od papeže Innocence XII. získal schvalovací bulu spojenou s odpustky, kterou 22. června 1699 potvrdil diecézní biskup z Aire, Fleurian d'Armenonville. 18. století: Přesuny oltářů a retáblů Během pastorační návštěvy v roce 1755 popsal biskup z Aire, Sarret de Gaujac, hlavní oltář umístěný v románském chóru na konci severní lodi. Šlo o vápencovou mensu z románského období, pravděpodobně původní hlavní oltář kostela. V roce 1782 byl oltář svaté Anny v jižní apsidě (v boční lodi) přemístěn do sakristie. Pravděpodobně v této době došlo k celkové výměně liturgického vybavení: původní oltář s retáblem byl z románského chóru v severní apsidě přesunut do jižní boční lodi. Do uvolněné severní apsidy byl pak instalován nový oltář, který se tam dochoval dodnes. V druhé polovině 18. století byla původní románská mensa obestavěna malovaným dřevěným bedněním (ve formě oltářní tumby), a to včetně stupňů (gradin) a tabernáklu. Historik Sébie (1864) uvádí, že během francouzské revoluce byl retábl rozebrán a doprovodné sochy spáleny. Zatímco demontáž retáblu je pravděpodobná, o jeho totální zkáze lze pochybovat. Sochy svatého Petra a Pavla po stranách současného retáblu, dvě sochy andělů (dokumentované ještě v roce 1969) a zřejmě i oba obrazy jsou s velkou pravděpodobností druhotně využité prvky z tohoto údajně zničeného celku. Skutečné škody se tak zřejmě omezily na zabavení a roztavení kostelních zvonů a bohatého stříbrného inventáře (monstrance, ciborium, kalichy, kadidelnice a další), po němž se v kostele nedochovaly žádné stopy. V době vypuknutí revoluce byl farářem Bergoignan, jehož působení v tomto bouřlivém období bývá vnímáno rozporuplně. V sousedním Brocas tehdy sloužil vikář Baffoigne, který ve svém domě v Taluchet vybudoval úkryt, v němž schovával sloužící kněze před hlídkami četnictva. 19. století: Přenesení sídla farnosti do Montaut V roce 1806 přiměli obyvatelé městečka, již unavení z nutnosti převážet své mrtvé do původního sídla farnosti v Brocas, místní samosprávu k výběru pozemku pro nový hřbitov přímo v Montaut. Prvotní volba však narazila na odpor obyvatel i špatný stav pozemku. Obecní rada situaci odkládala až do let 1847–1855, kdy se záležitosti ujal starosta Sylvain Labastugue. K původnímu pozemku z roku 1806 nechal přikoupit sousední parcelu, čímž vznikl reprezentativní a rozlehlý hřbitovní areál. Roku 1808 přešel status farního kostela, který do roku 1685 náležel svatostánku v Brocas, oficiálně na kostel svaté Kateřiny. Kostel v Brocas se stal pouhým filiálním kostelem. Kostel v Brocas disponoval dlouhou dobu pouze jediným zvonem, který byl navíc řadu let před rokem 1853 puklý. V uvedeném roce byl přelit, pravděpodobně zvonařem Tourmeauem mladším z Mont-de-Marsan. Ten téhož roku zhotovil také další zvon pro farní kostel svaté Kateřiny; oba zvony byly posvěceny během společného obřadu. Farní záznamy z 19. století dokládají i další akvizice: dar pozlacené dřevěné sochy Panny Marie s dítětem (1858), pořízení nového mramorového hlavního oltáře v novorománském slohu (1867–1877), umístěného v původním románském chóru, či obnovu vybavení sakristie. V první polovině 19. století byla kamenná kazatelna pravděpodobně doplněna o zadní stěnu (dorsal) a ozvučnou stříšku (abat-voix). Opravy a stavební úpravy 1854: Celková rekonstrukce střechy, zvonice a portiku. 1859: Dne 2. června zasáhl blesk zvonici v Brocas a způsobil značné škody. 1860: U příležitosti biskupské vizitace byla opravena veškerá výzdoba v Montaut i Brocas. Farář Barbe nechal vybudovat kůr pro instalaci varhan. 1866–1900: Proběhla restaurace chóru a nákup mramorového hlavního oltáře v hodnotě 3100 franků. Pro kostel v Brocas byla pořízena liturgická roucha (bílé, fialové a černé) za 180 franků. 1875: Definitivně zanikly poslední zbytky původního oltářního retáblu. Zároveň byla v závěru severní apsidy odhalena románská arkáda a osové okno, do nějž byla vsazena vitráž z dílny G.-P. Dagranda. 20. století Z původního bratrstva svatého Petra, které na konci 17. století obnovil farář Lafaurie, zůstalo v roce 1900 pouze šest starších členů. Ti byli následně začleněni do prosperujícího bratrstva Nejsvětější svátosti (vstupní poplatek činil 30 franků). V té době v obci působilo také méně početné Růžencové bratrstvo. Zvony a technické vybavení Roku 1905 dodal Gustave Delestan, zvonař z Dax, druhý zvon, jehož kmotry se stali Jean-Baptiste Lannevère a Marie Du Sault. V roce 1937 pak zvonař Marcel Fourcade z Tarbes instaloval zvon „Jeanne Hélène“ laděný do B dur (si bémol). Tento zvon, pořízený za 2 112 franků, byl pravděpodobně odlit s využitím materiálu ze staršího zvonu z roku 1853. Úpadek a rekonstrukce V roce 1934 musely být v kostele v Brocas kvůli jeho havarijnímu stavu zakázány bohoslužby. Dobové svědectví uvádí, že střecha připomínala cedník a do interiéru zatékalo natolik, že voda vážně poškozovala klenby i dlažbu kostela. K částečné opravě došlo v roce 1936, kdy byla opravena zvonice (současně se zvonicí svaté Kateřiny v Montaut). Vzhledem k vysokým nákladům na kompletní rekonstrukci však byla vlastní horní část zvonice ubourána. Věž byla následně pouze zvýšena o tři metry a zakončena v podobě, v jaké se dochovala dodnes. Architektonický popis Současná podoba kostela se skládá ze dvou lodí krytých společnou střechou. Severní část odpovídá původní hlavní lodi, zatímco jižní část tvoří boční loď přistavěná na počátku 16. století. Obě lodi mají na západním průčelí vlastní samostatné portály. V severozápadním nároží (vlevo od vstupu) se tyčí věž s průchozím přízemím (clocher-porche) na čtvercovém půdorysu, k jejíž jižní straně přiléhá polooktagonální schodišťová vížka. Orientace a symbolika Severní chór není osově vyrovnán s hlavní lodí, ale mírně se vychyluje doprava. Abbé Lamaignère (1943) tento jev popisoval jako „značné vychýlení“ a spatřoval v něm symboliku Kristovy hlavy klesající k rameni při skonání na kříži. Ve skutečnosti je však odklon chóru od osy lodi zanedbatelný; mnohem výraznější je úhlová odchylka mezi věží a hlavní lodí (viz půdorys). Portikus (předsíň) Oba vstupy do kostela chrání předsíň s pultovou střechou, která je průchozí ze severní i jižní strany. Tento prostor je částečně rozdělen na dvě části: severní obsluhuje portál hlavní lodi a jižní portál boční lodě. Na západní zdi předsíně jsou osazeny pamětní desky obětem první světové války; nejméně jedna další deska se nachází v blízkosti severního vstupu. Monumentální portál V prostoru předsíně (portiku) je vstupní portál vedoucí do podvěží a hlavní lodi rámován působivou architekturou ve stylu gallo-románského vítězného oblouku. Tento portál, vyznačující se „antickou dokonalostí“, byl dlouho předmětem odborných diskusí – spekulovalo se o jeho antickém původu či o tom, zda nebyl přenesen z některé z okolních římských vil. Studie François-Georgese Pariseta, profesora moderních dějin na univerzitě v Bordeaux z roku 1965, však prokázala, že se jedná o dílo pozdní renesance z let 1600–1650. Autorem byl patrně umělec (velmi pravděpodobně Ital) ovlivněný antickými tradicemi, které byly v té době v Itálii všudypřítomné. Na tomto monumentálním portálu, stejně jako na portálu kostela svaté Kateřiny v Montaut, jsou vytesány symboly svatého Petra – papežská tiára a pontifikální klíče, které potvrzují zasvěcení kostela katolickému kultu. Zvonice (podvěží) Dvojitý portál na severní straně předsíně vede do prostoru v přízemí věže. Tato místnost se silnými obvodovými zdmi je osvětlena třemi okny s hlubokými, šikmo se rozšiřujícími špaletami v levé obvodové stěně. Nad mohutným lomeným obloukem, který tvoří vstup do hlavní lodi, jsou patrné dva okenní otvory; ty původně osvětlovaly dnes již zaniklé patro s dřevěným záklopem. Tento čtvercový zaklenutý prostor sloužil jako vstupní předsíň ještě před výstavbou současného vnějšího portiku. V jeho zadní části se nachází empora (tribuna), kam ústí provazy pro zvonění. V dělící stěně nalevo se dochovala střílna – doklad postupného rozšiřování kostela, konkrétně přístavby třetího klenebního pole jižní boční lodi. Interiérová výzdoba a štuky Podle F.-G. Pariseta je tentýž umělec (autor monumentálního portálu) rovněž autorem antických motivů a štukových figur, které zdobí pilíře boční lodi. Jemný štukový dekor zdobí hlavice devíti pilířů, kde nahrazuje klasické architektonické hlavice a polohlavice. F.-G. Pariset (1965) a následně Jean Cabanot (1987) se shodují, že tato výzdoba vznikla nejdříve v prvních desetiletích 17. století. Tuto hypotézu potvrzuje nedávný nález letopočtu 1619 v kartuši zdobené motivem prořezávané kůže, která se nachází na prvním pilíři vpravo od lodi a pravděpodobně datuje dokončení těchto dekorativních úprav. Chóry Severní chór tvoří polokruhová apsida, které předchází krátký rovný úsek (presbytář). Jižní „chór“ (v boční lodi) má rovněž předsazený rovný úsek, ale je zakončen trojbokou apsidou (polygonálním závěrem). Vnitřní vybavení Jako dlouholeté sídlo farnosti disponoval kostel svatého Petra v Brocas bohatým inventářem a pečlivou výzdobou. Do současnosti se dochovaly pouze fragmenty, doplněné o písemné prameny. Románské a gotické památky Jediným dochovaným prvkem původní románské stavby je oltářní menza v boční lodi, zhotovená z opracovaného kamene (pravděpodobně z 12. století). Tento vápencový oltář byl původně umístěn v románském chóru v závěru severní lodi. V 18. století byl přenesen do jižní apsidy a v 19. století obestavěn dřevěným bedněním (tzv. oltářní tumbou), z něhož byl vyproštěn až při restaurování po roce 2010. Z gotického období se dochovala pouze křtitelnice (snad ze 16. století) a několik fragmentů monumentálního pozdně gotického (flamboyantního) kamenného retáblu, který mohl soupeřit s kompletně dochovaným kostelem v blízkém Audignonu. Pozůstatky tohoto retáblu byly objeveny během archeologického průzkumu v chóru v roce 1975. Většina původního vybavení byla pravděpodobně zničena při vyplenění kostela hugenotskými vojsky v roce 1569. Mobiliář ze 17. století Obnova budovy po roce 1619 byla provázena kompletní obměnou interiéru. Kolem poloviny století získala hlavní loď vzácnou kamennou kazatelnu a především monumentální hlavní oltář. Kamenná kazatelna: Má zavěšené pětiboké řečniště (poprseň) na profilované konzole (pátý bok původně tvořila dnes chybějící dvířka). Jde o jeden z mála dochovaných příkladů kamenných kazatelen v departementu Landes, podobně jako v Audignonu nebo Doazitu. Dřevěná zadní stěna a ozvučná stříška byly pravděpodobně doplněny nebo vyměněny v první polovině 19. století. Původní retábl: Z velkého retáblu, který biskup z Aire v roce 1755 popsal jako „krásný a bohatě zlacený“, se do dnešních dnů dochovaly pouze čtyři sochy (sv. Petr, sv. Pavel a dva andělé). Součástí byl také oltářní obraz Ukřižování, jehož horní část je inspirována dílem benátského malíře Palmy il Giovane a který je dnes druhotně osazen v současném hlavním oltáři. Z původního celku zřejmě pochází i obraz Nejsvětější Trojice v nástavci (attice), datovaný na přelom 17. a 18. století, který pravděpodobně vychází z vlámské grafické předlohy. Vybavení z 19. století a vitráže Vybavení kostela bylo v 19. století doplněno o sérii vitráží z dílny bordeauxského mistra Gustava-Pierra Dagranda (1839–1915). Na rozdíl od kostela svaté Kateřiny v centru obce, kde byla okna osazena najednou, vznikaly vitráže v Brocas ve třech etapách, které odrážejí různé fáze umělcovy kariéry: 1875: Vitráže v severní lodi s vyobrazením svatého Petra pocházejí z doby, kdy Dagrand působil v Bayonne. 1882: Vitráže v sakristii byly instalovány po umělcově návratu do rodného Bordeaux. 1889: Za působení faráře Daydreina (1866–1900) došlo k přestavbě čtyř jižních oken do novogotického (flamboyantního) slohu, kdy byla okna opatřena středovým prutem. Dagrand pro ně zhotovil nové výplně, včetně scény „Svatá rodina při práci“. Na financování se podílela farní rada (600 franků) a bratři Jean-Baptiste a Guillaume Lannevèrovi (pravděpodobně synové dárce vitráže se sv. Petrem z roku 1875). Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Église Saint-Pierre de Brocas na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kostel Saint-Pierre de Brocas na Wikimedia Commons