NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Vanda (jezioro)

Jezioro Vanda (ang. Lake Vanda) – jezioro słone położone w Dolinie Wrighta, jednej z Suchych Dolin McMurdo (ang. McMurdo Dry Valleys) na Antarktydzie. Nazwa jeziora została nadana przez uczestników wyprawy Uniwersytetu Wiktorii (1958-59), od imienia psa pociągowego. Wody jeziora Średnia temperatura powietrza w Dolinie Wrighta to –20 °C i powierzchnię jeziora przez cały rok pokrywa warstwa lodu. Rzeką Onyx i kilkoma strumieniami do jeziora wpada słodka woda wypływająca z lodowców, jednak jest to jedno z najsilniej zasolonych jezior na Ziemi. Słodka woda utrzymuje się blisko powierzchni, nie mieszając z zasoloną wodą pozostającą w głębi. Obszar na głębokości od 17 do 38 m ulega konwekcji, ma jednorodną temperaturę i zasolenie, ale zarówno niższa, jak i wyższa warstwa charakteryzują się stratyfikacją gęstościową wód. Najgłębsza woda osiąga zasolenie ponad dziesięciokrotnie wyższe niż woda morska (ponad 35%). Jezioro to jest zatem meromiktyczne. Temperatura dolnej warstwy wód osiąga 26 °C, co okazuje się być związane z ogrzewaniem słonecznym. Warstwa lodu na powierzchni tworzy się przez powolną krystalizację wody z jeziora i charakteryzuje się wyjątkowo dużymi kryształami i przezroczystością, w odróżnieniu od lodu pochodzącego z opadów. Ciepło jest transmitowane przez tę warstwę w głąb jeziora i więzione przez uwarstwioną, silnie zasoloną wodę. Jest to zatem przykład zjawiska efektu cieplarnianego. Historia geologiczna Powierzchnia jeziora ulega zmianom w długich przedziałach czasu, na skutek zmian natężenia opadów w Suchych Dolinach. Przy wysokim poziomie wód, ok. 3000 lat temu, jezioro Vanda miało nawet dwukrotnie większą powierzchnię niż obecnie, co oznacza, że opady wówczas były od 20 do 40% większe. Sól rozpuszczona w tym jeziorze to głównie chlorek wapnia; na podstawie zawartości tej soli i tempa dostarczania jej do jeziora można obliczyć dolną granicę jego wieku. W przypadku jeziora Vanda jest to co najmniej 60 000 lat, co oznacza, że dolina Wrighta nie była zajęta przez lodowce nawet przy maksymalnym zasięgu ostatniego zlodowacenia. Życie Woda jeziora Vanda należy do najbardziej przejrzystych na świecie; jezioro to jest ultra-oligotroficzne, ale występuje w nim życie. Aktywność fotosyntetyczna jest najsilniejsza na głębokości 63 m, tuż powyżej strefy anoksycznej, gdzie zasolenie jest największe. W jeziorze rozwijają się bujnie maty bakteryjne. Stacja polarna Nad jeziorem funkcjonowała w latach 1969–1991 nowozelandzka stacja polarna. Na stacji Vanda 1 maja 1974 roku zarejestrowano najwyższą temperaturę w historii pomiarów na Antarktydzie: 15 °C. Osobliwością tej stacji był klub pływacki (ang. Lake Vanda Swim Club), założony dla podniesienia morale przez przyjazną rywalizację. Jego członkostwo można było zdobyć, zanurzając się nago w wodach jeziora. Stację zlikwidowano w 1995 roku z powodu obaw o wpływ na środowisko jeziora; na jej miejscu pozostawiono automatyczną stację meteorologiczną. Zespoły prowadzące badania w Suchych Dolinach korzystają obecnie z ruchomych obozów. Przypisy Linki zewnętrzne Don Juan Pond and Lake Vanda. PBase.com.
Lago Vanda

O Lago Vanda é um lago localizado no vale de Wright, em Victoria Land, Dependência de Ross, Antártida. O lago tem 5 km de extensão e tem profundidade até 69m. Perto desse lago, a Nova Zelândia estabeleceu a Estação Vanda entre 1968 e 1995. O lago Vanda é um lago hipersalino, com uma salinidade superior a dez vezes o número de água do mar. Referências Ligações externas Os lagos do McMurdo Dry Valleys
Ванда (озеро)

Ванда — озеро в долине Райт на земле Виктории в Антарктиде, в которое впадает река Оникс. Длина озера 5 км, а максимальная глубина — 69 метров. Объём воды — 0,16 км³. Площадь поверхности — 5,2 км². Озеро Ванда — это гиперсолёное озеро с солёностью более чем в десять раз больше, чем у морской воды, больше, чем у Мёртвого моря, и, возможно, даже больше, чем у озера Ассаль (Джибути), которое является самым солёным озером в мире за пределами Антарктиды. Также, озеро Ванда меромиктическое, что означает, что более глубокие воды озера не смешиваются с поверхностными. Существуют три различных слоя воды: в диапазоне температур от 23 °C (73 °F) на дне до среднего слоя с температурой 7 °C (45 °F) и от среднего до верхнего слоя с диапазоном от 4-6 °C (39-43 °F). Озеро Ванда — одно из многих солёных озёр в свободных ото льда долинах Трансантарктических гор. Самая длинная река Антарктиды, Оникс, течёт на запад, вглубь континента, в озеро Ванда. В устье реки находится новозеландская гидрометеорологическая станция Ванда. С 1968 года по 1995 год она работала постоянно. С 1995 года проводятся сезонные работы. Озеро покрыто прозрачным льдом толщиной в 3.5-4 метров круглый год, хотя в летние месяцы (начиная с конца декабря), вдоль берегов образуется полынья шириной в приблизительно 50 метров (160 футов). Поверхность льда не покрыта снегом и «глубоко изборождена трещинами и оттаявшими линиями». Осенью полынья снова замерзает. Хотя в озере Ванда и реке Оникс не живёт ни один вид рыб, там были зафиксированы микроскопические виды жизни, такие как цианобактерии и цветение воды. Из-за опасения по поводу воздействия на природную среду, которое может возникнуть в ходе исследования, водолазные работы ограничены работой в верхнем слое (выше 30 метров), а использование телеуправляемого подводного аппарата не допускается. Станция Ванда Станция Ванда прославилась своим «Королевским клубом пловцов озера Ванда». Посетители станции могли окунуться в солёные воды талого ледяного покрова, которые собираются летом в рвах, и получить наплечный знак клуба. Персонал станции ускорял процесс таяния льда вырубкой бассейна. В клубе состояли многие чиновники и политики. В клубе были свои правила, например: Правило 1. Погружение должно происходить нагишом. Правило 4. Погружение должно быть полным. Правило 6. Погружение должно быть зафиксировано работником станции. Фотография не запрещается Правило 10. Разрешается натуральный фиговый листок, но он должен быть настоящим и естественно зелёным без искусственного вмешательства. Работа станции была остановлена в 1995 году из-за повышения уровня воды в озере. Сегодня на территории бывшей станции находится автоматическая метеорологическая станция и горный приют «Lake Vanda Hut», который периодически (только в летнее время) занимают от 2 до 8 новозеландских исследователей ручьёв, которые образуются при летнем таянии ледников и впадают в озёра. Примечания Ссылки Озера Макмердо Сухие долины . www.nzetc.org. Дата обращения: 23 января 2020.
Озеро Ванда

Озеро Ванда — озеро в долині Райта, Земля Вікторії, Територія Росса, Антарктида. Озеро має довжину 5 км і має максимальну глибину 69 м. На його березі з 1968 по 1995 рік Новою Зеландією підтримувалася Станція Ванда. Озеро Ванда є гіпермінералізованим, з солоністю, що більш ніж у десять разів перевищує солоність морської води, більшою, ніж солоність Мертвого моря, і, можливо, навіть більше, ніж у озера Ассаль (Джибуті), який є найсолонішим озером у світі за межами Антарктиди. Більш глибокі шари води озера не змішуються з приповерхневими. Є три різних шари води: в діапазоні температур від 23 °C (73 °F) на дні до середнього шару з температурою 7 °C (45 °F), та від середнього до і верхнього шару із діапазоном 4–6 °C (39–43 °F). В озеро впадає найдовша річка Антарктиди — Онікс. Існує метеостанція в гирлі річки. Життя У той час як жоден з видів риб не живе в озері Ванда або річці Онікс, там було зафіксоване мікроскопічне життя, у вигляді ціанобактерій та водоростей. Через побоювання з приводу впливу на навколишнє природне середовище, які можуть статися в ході дослідження, наукові водолазні роботи обмежені. Станція Ванда Станція Ванда — колишня полярна станція на західному нагір'ї (Земля Вікторії) території Росса, на Березі Скотта, на березі озера Ванда, в гирлі річки Онікс, в долині Райт. Перші чотири будівлі станції були побудовані протягом південного літа 1967–68 і 1968–69 рр. і підготовлені для першої зимівлі, з січня по 19 жовтня 1970 року, загоном з 5-ти осіб. Наступні зимівлі на станції відбувалися в 1970 і 1974 рр. Наукові програми включали в себе метеорологію, гідрологію, сейсмологію, вимірювання телуричних струмів і магнітного поля. У 1995 році станція була закрита з екологічних причин. Після видалення станції, води озера і водорості піддавалися численним аналізам протягом багатьох років для того, щоб переконатися у відсутності забруднення озера стічними водами та іншими відходами. Сьогодні на території колишньої станції знаходиться автоматична метеорологічна станція і гірський притулок «Lake Vanda Hut», який періодично (тільки в літній час) займають 2–8 новозеландських дослідників струмків, які утворюються при літньому таненні льодовиків і впадають у озера. Див. також Список найсолоніших водойм Примітки Посилання Озера сухих долин
Detaille-Insel

Die Detaille-Insel (französisch Îlot Detaille) ist eine kleine Insel, welche nördlich der Arrowsmith-Halbinsel auf der Westseite des Grahamlands im Norden der Antarktischen Halbinsel liegt. Sie wird zu den Adelaide- und Biscoe-Inseln gezählt. Die Zufahrt aus Norden zur Insel wird durch die Harper Rocks und die Marshall Shoals behindert. Im Jahre 1956 errichtete der British Antarctic Survey (BAS) hier die Station W am nördlichen Ende der Insel auf einer schmalen Landzunge. Die Aufgaben der Besatzung waren unter anderem Messungen an den nahen Gletschern sowie geologische und meteorologische Untersuchungen. Der Stützpunkt war im Jahre 1956 gut gewählt, da er an einer geschützten und eisfreien Bucht liegt. Er war gleichzeitig ein Beitrag zum Internationalen Geophysikalischen Jahr 1957. Im Juni 1959 (antarktischer Winter) konnte die Station jedoch durch das Versorgungsschiff nicht erreicht werden, sodass die Besatzung der Station W beschloss, den Stützpunkt aufzugeben und zur Station Y auf Horseshoe Island überzusiedeln. Bis zu diesem Zeitpunkt wurde die Station auch Loubet Coast genannt, nach dem nahegelegenen Küstenbereich der Antarktischen Halbinsel. Das Stationsgebäude steht mit Ställen für die Schlittenhunde heute noch. Im Sommer 1996/1997 wurde die Station und die Umgebung vom BAS aufgeräumt. Die Station ist heute, da sie nur wenig verändert wurde, ein wichtiges Beispiel für die wissenschaftlichen Aktivitäten und die Lebensbedingungen der Besatzung vor der Unterzeichnung des Antarktisvertrages. Die frühere Station „W“ gehört zu den Historischen Stätten in der Antarktis mit der Nummer HSM 83. Die Insel wird manchmal im antarktischen Sommer von Kreuzfahrtschiffen angelaufen. Weblinks Detaille Island im Composite Gazetteer of Antarctica (englisch) British Antarctic Survey: Detaille Island Station W – History
Isla Detaille

La Isla de Detaille es una pequeña isla ubicada en el extremo norte de la Península Arrowsmith en la Tierra de Graham, en la Antártida. Entre 1956 y 1959 aquí se instaló la "Estación W" de la Investigación Antártica Británica o Prospección Antártica Británica, pero se cerró tras finalizar el Año Geofísico Internacional. Ahora es visitada a menudo por cruceros antárticos, pero se encuentra inhabitada.​ Gracias a la salida apresurada de los hombres, la Estación W es una cápsula del tiempo extrañamente preservada de la vida antártica de la década de 1950. La base estaba destinada a albergar grupos de reconocimiento de trineos tirados por perros que cruzarían el hielo marino a la cercana Península Antártica, pero el hielo era peligrosamente inestable. Cuando la Estación W fue desocupada, el intenso hielo marino impidió que el reabastecimiento del buque Biscoe se acercara a menos de 50 kilómetros (31 millas), a pesar de la asistencia de dos rompehielos estadounidenses. Entonces los hombres se vieron obligados a cerrar la base, cargar trineos con su equipo más valioso y usar transportes tirados por perros para llegar a la embarcación.​ Estación W La Estación W se estableció en 1956 como una estación de investigación británica principalmente para levantamientos, geología y meteorología y para contribuir al Año Geofísico Internacional en 1957. Consiste en una cabaña y estructuras asociadas y dependencias, incluyendo un pequeño edificio de almacenamiento de emergencia, perrera y corrales, torre de anemómetro y dos mástiles de radio tubulares de acero. Como una estación de investigación relativamente inalterada de fines de la década de 1950, proporciona un recordatorio de la ciencia y las condiciones de vida que existían cuando se firmó el Tratado Antártico en 1959. En 2009, la base fue designada como Monumento Histórico, siguiendo una propuesta del Reino Unido para la Reunión Consultiva del Tratado Antártico. Los artefactos que se conservan allí incluyen una lavadora Hoover con manuales de instrucciones, chaquetas, un calendario de diciembre de 1957, libros de encuestas, registros de observación astronómica, equipos de comunicación por radio, numerosos libros, docenas de latas de whisky, botellas de mayonesa Heinz y botellas vacías de ginebra y whisky.​​ La Isla Detaille es mantenida por la fundación británica Antarctic Heritage Trust. La organización trabaja para conservar edificios y artefactos antárticos y para promover y fomentar el interés del público en su patrimonio antártico. La ocupación normal de la Estación W era de ocho a diez personas, según un panel de información. Además del edificio principal, hay dos cabañas cercanas. Una era utilizada como una tienda de emergencia y la otra para albergar perros de transporte. Galería Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Isla Detaille.
Dreifaltigkeitskirche (Antarktis)

Die Dreifaltigkeitskirche (russisch Церковь Святой Троицы) ist eine kleine russisch-orthodoxe Kirche auf King George Island, nahe der russischen Bellingshausen-Station in der Antarktis. Sie ist die erste orthodoxe Kirche in der Antarktis und damit das südlichste orthodoxe Gotteshaus der Welt. Geschichte Im Gegensatz zu anderen christlichen Glaubensrichtungen gab es vor dem Bau der Dreifaltigkeitskirche keine russisch-orthodoxe Kirche in der Antarktis. Auf Anregung von Patriarch Alexius II., der eigens die Initiative Ein Tempel für die Antarktis (russisch Храм - Антарктиде) ins Leben rief, gab es 2002 erste Überlegungen für einen Kirchenbau. Der gesamte Bau wurde mit Spenden finanziert und von dem Architekten Pjotr Anisiforow aus Barnaul, der sich mit seinem Konzept in einem Wettbewerb durchsetzte, realisiert. Die Kirche wurde vollständig in Russland gebaut und erst ein Jahr nach Fertigstellung zerlegt und von Kaliningrad aus mit dem Schiff Akademik Sergey Vavilov in die Antarktis gebracht und dort wieder zusammengesetzt. Die Polarforscher der nahen Station und einige Priester halfen beim Aufbau. Am 15. Februar 2004 wurde die Kirche vom Abt des Dreifaltigkeitsklosters von Sergijew Possad und von Sergiev Posad Feognost, dem Bischof von Sergijew Possad, in einer feierlichen Zeremonie geweiht. Die Kirche ist das ganze Jahr von einem Popen besetzt, und es finden regelmäßig Messen und sogar kirchliche Trauungen statt. Mit dem Bau des Gotteshauses wollte die Orthodoxe Kirche zeigen, dass sie auch in der Antarktis für ihre Anhänger sorgt. Konstruktion Baubeginn war Anfang 2003 im Altai-Gebirge. Die Kirche wurde vollständig aus Zirben- und Lärchenholz in Gorno-Altaisk (Sibirien) von altaischen Handwerksmeistern angefertigt. Fertiggestellt wurde die Kirche bereits im Juni 2003. Sie ist 15 m hoch und wurde im traditionellen russischen Stil mit Zwiebelturm erbaut. Die Malereien im Inneren des Baus wurden von Künstlern aus Palech hergestellt. Auf Stahl und sonstige Metalle wurde wegen der widrigen Bedingungen verzichtet. Der Bauplatz in der Antarktis wurde so ausgewählt, dass die Kirche das erste Objekt ist, das Touristen und Neuankömmlinge, die von Feuerland in die Antarktis aufbrechen, bereits 30 km vor der Küste sehen können. Weblinks Worldwide Antarctic Program Church in Antarctica (englisch) Einzelnachweise
Iglesia de la Santísima Trinidad (Antártida)

La iglesia de la Santísima Trinidad (del ruso: Церковь Святой Троицы) es una pequeña iglesia ruso-ortodoxa en la isla Rey Jorge próxima a la base rusa Bellingshausen en la Antártida.​ Si no se consideran las capillas de las bases Vernadsky de Ucrania y San Clemente de Ohrid de Bulgaria, es el templo ortodoxo con categoría de iglesia más austral del mundo.​ Historia y características El ambicioso proyecto de establecer una iglesia permanente o un monasterio en la Antártida nació durante los años 1990. Una obra de caridad denominada Templo para la Antártida (Храм - Антарктиде) fue aprobada por el patriarca Alejo II y recibió donaciones por toda Rusia. Ellos organizaron una competición por el proyecto que fue adjudicada a los arquitectos de Barnaúl P.I. Antsífirov, S.G. Rybak y A.B. Schmidt. El templo es una estructura de 15 m de alto en madera construido en el estilo tradicional ruso. Puede acomodar hasta 30 personas. La estructura fue construida de abeto siberiano (Abies sibirica) por los carpinteros de las montañas de Altái dirigidos por K.V. Jrómov, entonces desmontada, embarcada al continente Antártico (por el barco Académico Vavílov) y reensamblada allí por el equipo de la Estación Bellingshausen. El iconostasio fue creado por pintores de Pálej (óblast de Ivánovo). Las campanas fueron pagadas por los descendientes de Serguey Muraviov. La iglesia abrió el 29 de mayo de 2004, para Pentecostés o el día de la Trinidad de acuerdo con el calendario de la Iglesia Ortodoxa Rusa. La iglesia fue bendecida por Teognost (Obispo de Sérgiev Posad y el superior del Monasterio de la Trinidad y de San Sergio), que visitó la Antártida para la ocasión. El primer cura de la iglesia ha sido el hieromonje Kallistrat (Romanenko), del mismo monasterio.​​ En febrero de 2016 el patriarca ruso Cirilo I de Moscú visitó la iglesia.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de la Santísima Trinidad.
Église de la Trinité de Bellingshausen

L'église de la Trinité (en russe : Церковь Святой Троицы) est une église orthodoxe dépendant du patriarcat de Moscou et de toute la Russie située sur l'île du Roi-George près de la base Bellingshausen en Antarctique. Le projet d'établir une église permanente en Antarctique a été approuvé par le patriarche Alexis II de Moscou. L'église de 15 m de haut, en bois, a été construite dans le style russe traditionnel et peut accueillir jusqu'à trente personnes. Elle a été consacrée le 12 décembre 2004 par Theognost (ru), l'évêque de Serguiev Possad, et le Namestnik de Laure de la Trinité-Saint-Serge[réf. souhaitée]. L'iconostase de l'église a été créée par des peintres de Palekh. Notes et références Articles connexes Chapelle Saint-Jean-de-Rila de Saint-Clément-d'Ohrid Liens externes (ru) Histoire de l'église de la Trinité Portail de l’Antarctique Portail de l’architecture chrétienne Portail du christianisme orthodoxe
Cerkiew Trójcy Świętej na Wyspie Króla Jerzego

Cerkiew Trójcy Świętej – prawosławna świątynia na Wyspie Króla Jerzego, na terenie rosyjskiej stacji antarktycznej Bellingshausen, pierwsza cerkiew w Antarktyce. Cerkiew powstała z błogosławieństwa patriarchy moskiewskiego i całej Rusi Aleksego II. Została zbudowana na Ałtaju, następnie przewieziona na Antarktydę i poświęcona w lutym 2004. Była to pierwsza tego typu budowla na Antarktydzie. Ikonostas znajdujący się w budynku powstał w pracowni malarskiej w Palechu. W nabożeństwie odprawianym w cerkwi może jednocześnie uczestniczyć trzydzieści osób. Budynek stanowi część rosyjskiej stacji antarktycznej Bellingshausen. 17 lutego 2016 świątynię odwiedził patriarcha moskiewski i całej Rusi Cyryl. Galeria Przypisy Linki zewnętrzne Творческая Мастерская Архитектора Анисифорова: Первый Православных Храм в Антарктиде на станции Беллинсгаузен во имя Живоначальной Троицы 2001-2004 гг.. www.anisiforow.ru. [dostęp 2012-03-01]. [zarchiwizowane z tego adresu (2011-06-25)]. (ros.). Русские церкви: Троицкий храм. Кинг Джордж остров, Белинсгаузен станция.. www.r-oc.1gb.ru. [dostęp 2012-03-01]. [zarchiwizowane z tego adresu (2011-09-28)]. (ros.). Anna Kun: Am Südpol wohnt Gott russisch-orthodox. Moskauer Deutsche Zeitung, www.mdz-moskau.eu, 2006-08-10. [dostęp 2012-03-01]. (niem.). Flat pack church for Russian workers. news.bbc.co.uk. [dostęp 2012-03-01]. (ang.).
Црква Свете Тројице (Антарктик)

Црква Свете Тројице (рус. Церковь Святой Троицы) је мала руска православна црква на острву Краља Џорџа у близини руске истраживачке станице Белингсхаузен на Антарктику. То је најјужнија православна црква у свијету. Амбициозан пројекат подизања трајне цркве или чак манастира на Антарктику појавило се током 1990—их година. Добротворна организација под називом "Храм за Антарктик" (рус. Храм-Антарктиде) је одобрен од стране тадашњег руског патријарха Алексија II накан чега су прикупљене донације широм Русије. Организован је конкурс за идејни пројекат на којем су побједили архитекти из Алтајске Покрајине, П. И. Анисифиров, С. Г. Рибак и А. Б. Шмит. Црква је изграђена у традиционалном руском стилу. Има дрвену конструкцију и висока је око 15 метара. Може да прими до 30 вијерника. Дрвена конструкција је изграђена од сибирског бора од стране алтајских столара, затим је демонтирана и камионима превезена из Сибира до Калињинграда на Бајкалској обали, а онда бродом допремљена до острва Краља Џорџа. Састављена је на узвишењу изнад Белингсхаусенове станице у близини морске обале од стране особља станице и под надзором оца Калистрата. Иконостас цркве су иконописали палешки сликари, а црквена звона је наручио потомак Сергеја Муравиова Апостола. Црква је освјештана 15. фебруара 2004. године, од стране епископа и игумана Тројице-Сергијеве лавре, који су специјално за ову прилику посјетили Антарктик, заједно са низом других свештеника, ходочасника и спонзора. Црквено особље је уједно и особље станице и ту борави током цијеле године, са једним или два православна свештеника који волонтирају на овом антарктичком задатку. Неки чланови особља станице, укључујући и свештеника Калистрата овдје бораве већ неколико година. Задатак свештеника је да се моле за душе 64 руских истраживача који су погинули на Антарктика у експедицијама, као и да служе духовне потребе особља станице Белингсхаусен и других околних станица. Поред руских поларних истраживача, цркву често посјећују њихове колеге из оближњих чилеанских, пољских, корејских и других истраживачких станица, као и разни туристи. За добробит латиноамеричких посјетилаца, неке црквене литургије се обављају и на шпанском језику. Повремено, свештеник крштава нове присталице хришћанства у Јужном океану. Дана 29. јануара 2007. године, свештеник ове цркве је обавио, вјероватно прво, црквено вјенчање на Антарктику. Супружници су били чланица руске научне базе Анђелина Жулдбина и члан чилеанске антарктичке базе, Едуардо Аљега Илабаца, који се том приликом крстио у православној цркви. Рад свештеника није искључиво везан за цркву. Када нису заузети са црквеним пословима, свештеници су укључени у помогању општег одржавања Белингсхаусен станице. Види још Капела снијега Религија на Антарктику Становништво и насеља на Антарктику Руска православна црква Референце Спољашње везе (језик: руски) Историја цркве [1] Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (28. јун 2013)
Trefaldighetskyrkan, Antarktis

Trefaldighetskyrkan är en liten rysk-ortodox kyrkobyggnad på King George Island vid ryska Bellingshausensstationen på King George Island, Sydshetlandsöarna. Den invigdes 2004. Referenser Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från engelskspråkiga Wikipedia, 22 juli 2013. Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Trefaldighetskyrkan, Antarktis. (ryska) Historik (ryska) TASS (ryska) Fotografier