NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Јужна Шетландска острва

Јужна Шетландска острва су група антарктичких острва, која леже око 120 km североисточно од Антарктичког полуострва. Према Антарктичкој повељи из 1959, суверенитет Јужних Шетландских острва не признају нити оспоравају потписници споразума и оне су слободни да их користе у било које сврхе осим војних. Међутим, неке земље ипак исказују своје претензије према истим: Уједињено Краљевство од 1908, а од 1962, острва су део Британске Антарктичке територије; Чиле (од 1940), као део Чилеанске антарктичке покрајине; Аргентина (од 1943), као део Аргентинског Антарктика, тј.(провинција Огњена Земља). Неколико држава држи истраживачке станице на Јужним Шетландским острвима. Већина њих се налази на Острву краља Џорџа, где се налази и аеродром у чилеанској бази Едвардо Фреј. Историја Холандђанин Дирк Гериц 1599. или Шпанац Габријел де Кастиља 1603. путовали су јужним делом Дрејковог пролаза у области Јужних Шетландских острва и обојица су тврдила да су видела копно на 64 ЈГШ. Године 1818. Хуан Педро де Агуие је добио дозволу од власти у Буенос Ајресу да успостави базу за лов на фоке на неким ненасељеним острвима близу Јужног пола. Капетан Вилијам Смит је на трговачком броду „Вилијамс“ 19. фебруара 1819. угледао Тачку Вилијамс, североисточни део Острва Ливингстон, док је пловио ка Валпараизу. Смит је поново посетио Јужна Шетландска острва и искрцао се на Острву Краља Џорџа 16. октобра 1819. и запосео их у име Велике Британије. Референце Спољашње везе L.L. Ivanov. Antarctica: Livingston Island and Greenwich, Robert, Snow and Smith Islands. 2009. ISBN 978-954-92032-6-4. Архивирано из оригинала 24. 04. 2008. г. Приступљено 31. 08. 2013. . Scale 1:120000 topographic map. Troyan: Manfred Wörner Foundation. . Овај чланак о Антарктику је клица. Можете допринети Википедији тако што ћете га проширити.
Sydshetlandsöarna

Sydshetlandsöarna (engelska: South Shetland Islands) är en ögrupp strax norr om Antarktiska halvön och ett område inom Brittiska Antarktis. Storbritannien, Argentina och Chile gör anspråk på ögruppen, men enligt Antarktisfördraget tillhör öarna ingen stat. Geografi Ögruppen består av elva stora och många små öar med en sammanlagd area av 3 687 km². Den skiljs från kontinenten Antarktis av det 150 kilometer breda Bransfieldsundet. På ögruppen finns aktiva och vilande vulkaner och cirka 80 procent av ytan är täckt med glaciär. Högsta höjden finns på Mount Foster som ligger på cirka 2 105 m ö.h. De är obebodda och förvaltas direkt från Storbritannien av FCO (Foreign and Commonwealth Office). Historia Möjligen blev Sydshetlandsöarna upptäckta av Dirk Gerritsz som seglade i området 1599. Säkert är däremot att William Smith såg dem 1819 när han seglade vilse söder om Kap Horn. Ett år senare seglade Edward Bransfield ut med William Smith som guide för att kartlägga ögruppen. Den 16 oktober 1820 var Bransfield den förste som gick i land. Han kallade ön King George Island och utforskade även de omliggande havsvägarna. Den följande tiden präglades av val- och säljägare som dödade tusentals djur. Storbritannien gör anspråk på området sedan 1819 och införlivade öarna ensidigt 1908 i området Falklandsöarna. Det finns flera forskningsstationer på Sydshetlandsöarna. Klimatet är för området jämförelsevis varmt och ögruppen ligger i närheten av Sydamerika. Under antarktiska sommaren kommer olika turistskepp till Sydshetlandsöarna, men en del områden är på grund av skyddsåtgärder inte tillgängliga. Öarna De största (eller mest kända) öarna, listade från norr till söder: Elefantön Clarence Island King George Island (Största ön. Argentinskt namn: Isla 25 de Mayo) Nelson Island Robert Island Greenwich Island Half Moon Island Livingston Island (näst största ön) Snow Island Smith Island Deception Island Low Island Källor Externa länkar Om Sydshetlandöarna Karta: L.L. Ivanov. Antarctica: Livingston Island and Greenwich, Robert, Snow and Smith Islands. Scale 1:120000 topographic map. Troyan: Manfred Wörner Foundation, 2009. ISBN 978-954-92032-6-4
Південні Шетландські острови

Південні Шетландські острови — архіпелаг в антарктичній частині Атлантичного океану, на північ від Антарктичного півострова. Географія Найбільший острів Кінг-Джордж, загальна площа 3687 км². Гористі, найбільша висота — гора Фостер (2105 м) на острові Сміта. На островах розташовані численні наукові станції. Південні Шетландські острови мають здебільшого вулканічне походження; їх виникнення пов'язане з поглинанням океанічної кори уздовж їх північно-західної границі. Острови Відкриття У 1819 році англійський капітан брига «Вільямс» Вільям Сміт йшов із вантажем із Монтевідео до Вальпараїсо. Біля мису Горн під час урагану в «несамовитих п'ятдесятих широтах» він був закинутий далеко на південь і 19 лютого 1819 року двічі бачив землю далеко на півдні, приймаючи її за виступ Південного материка. До Монтевідео В. Сміт повернувся в червні. Його розповіді про випадково відкриту землю зацікавили звіробоїв. Удруге В. Сміт покинув Монтевідео у вересні 1819 року, направляючись у Вальпараїсо. Тепер уже скоріше із цікавості він вирушив до «своєї» землі, 14 жовтня він підійшов до неї і два дні обстежував її узбережжя, а потім висадився і вступив у володіння нею, назвавши її Новою Південною Британією. Після повернення В. Сміта умовили перейменувати її в Нову Південну Шетландію. Повідомлення В. Сміта не зацікавило представників англійської влади, але капітан британського флоту, який знаходився там на той час, відразу зафрахтував судно Сміта «Вільямс» і 20 грудня 1819 р. направив його на південь під командою Едварда Брансфілда обстежити нововідкриту землю. В. Сміт пішов туди, виконуючи обов'язки штурмана. Брансфілд виявив, що нововідкрита земля є не виступ материка, а архіпелаг, тобто група островів. Вони й до цього часу відомі під назвою Південних Шетландських островів. Населення На архіпелазі розташовано більше десятка антарктичних станцій. Територіальні претензії На Південні Шетландські острови з 1908 року претендує Велика Британія. Набагато пізніше, відповідно в 1940 і 1943 роках, свої претензії заявили також Чилі і Аргентина. Крім того, як відомо, США і Росія зарезервували свої права пред'явити претензії в майбутньому, але з 1961року всі існуючі територіальні претензії заморожені згідно Договору про Антарктику. Примітки Посилання (болг.) Топографічна карта островів Лівінгстона, Гринвіча, Роберта, Сноу та Сміта (англійська версія).
Torckler Rocks

Die Torckler Rocks sind drei kleine Inseln vor der Ingrid-Christensen-Küste des ostantarktischen Prinzessin-Elisabeth-Lands. Sie liegen an der Nordseite der Einfahrt zur Heidemann Bay in den Vestfoldbergen. Norwegische Kartografen kartierten ihn anhand von Luftaufnahmen, die bei der Lars-Christensen-Expedition 1936/37 entstanden. Eine erneute Kartierung erfolgte anhand von Luftaufnahmen der Australian National Antarctic Research Expeditions. Namensgeber ist Raymond M. Torckler, Funker auf der Davis-Station im Jahr 1959. Weblinks Torckler Rocks. In: Geographic Names Information System. United States Geological Survey, United States Department of the Interior, archiviert vom Original; abgerufen im 1. Januar 1 (englisch). Torckler Rocks auf geographic.org (englisch) Torckler Rocks im Composite Gazetteer of Antarctica (englisch)
Torckler Rocks

Torckler Rocks (68°35′S 77°56′E) are three small islands lying at the north side of the entrance to Heidemann Bay, Vestfold Hills. Mapped by Norwegian cartographers from air photos taken by the Lars Christensen Expedition, 1936–37. Remapped from ANARE (Australian National Antarctic Research Expeditions) air photos and named for R.M. Torckler, radio officer at Davis Station in 1959. This article incorporates public domain material from "Torckler Rocks". Geographic Names Information System. United States Geological Survey.
Torckler Rocks

Torckler Rocks är en kulle i Antarktis. Den ligger i Östantarktis. Australien gör anspråk på området. Toppen på Torckler Rocks är 12 meter över havet. Terrängen runt Torckler Rocks är platt. Havet är nära Torckler Rocks åt nordväst. Trakten är glest befolkad. Närmaste befolkade plats är Davis Station, 1,2 kilometer nordost om Torckler Rocks. Kommentarer Källor
Pol der Unzugänglichkeit (Antarktis-Forschungsstation)

Die Station Pol der Unzugänglichkeit (russ.: Полюс недоступности, transkribiert als Poljus Nedostupnosti) war eine sowjetische Forschungsstation in der Ostantarktis, deren Überreste sich am namensgebenden Pol der Unzugänglichkeit befinden. Die Station lag auf 3800 m und ist 463 km vom geographischen Südpol und rund 600 km von der ehemaligen sowjetischen Forschungsstation Sowjetskaja entfernt. Die Forschungseinrichtung wurde 1958 für meteorologische Beobachtungen bzw. Messungen im Rahmen der dritten sowjetischen Antarktis-Expedition im Internationalen Geophysikalischen Jahr eingerichtet und vom 14. bis 26. Dezember 1958 betrieben. Sie bestand aus drei Hütten, darunter einer kleinen Schutzhütte für vier Personen und einfachen Bauten für Funk- und Messanlagen sowie Elektronik. Die in der Umgebung der Station durchgeführten Beobachtungs- und Forschungsarbeiten erfolgten in großen Teilen von Laborfahrzeugen aus. Heute ist von der Station außer einer Leninbüste und einer Gedenktafel nur noch ein Gebäude vorhanden, das jedoch vom Schnee schon fast vollständig begraben wurde. Der Ort ist heute als historische Stätte Nr. 4 unter den Schutz des Antarktisvertrags gestellt. Einzelnachweise
Polo dell'inaccessibilità (base antartica)

La base polo dell'inaccessibilità (in russo Полюс недоступности, Poljus nedostupnosti) era una base antartica estiva sovietica ubicata nei pressi del Polo dell'inaccessibilità nella Terra di Enderby, Territorio Antartico Australiano. Localizzata ad una latitudine di 82°06' sud e ad una longitudine di 54°58' est a 3718 m di altitudine, la base si trovava nel punto del continente antartico più lontano da qualsiasi oceano. La stazione si trovava a 463 km dal Polo sud ed approssimativamente a 600 km dalla base Sovetskaya. Installata durante la seconda spedizione antartica sovietica per l'Anno geofisico internazionale del 1958, la stazione ha operato come stazione meteorologica dal 14 dicembre 1958 al 26 dicembre 1958 con un codice WMO 89550. La stazione grande misura solo 24 m² in grado di ospitare quattro persone. L'edificio della stazione, oggi quasi completamente coperto dalla neve con l'eccezione di un busto di Lenin posto in cima alla costruzione, è protetto come sito di interesse storico. Note Voci correlate Basi scientifiche in Antartide Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Polo dell'inaccessibilità Collegamenti esterni (EN) Pole of Inaccessibility, su Enciclopedia Britannica, Encyclopædia Britannica, Inc.
Biegun niedostępności (stacja antarktyczna)

Biegun niedostępności (ros. Полюс недоступности) – stacja polarna założona przez radziecką wyprawę antarktyczną, położona na kontynentalnym biegunie niedostępności na Antarktydzie. Stacja nie funkcjonuje, jest natomiast zapisana na liście historycznych miejsc i pomników Antarktydy (pod numerem 4). Położenie i warunki Stacja znajduje się na lądolodzie Antarktydy Wschodniej, we wnętrzu kontynentu, w miejscu najbardziej oddalonym od oceanu (według obliczeń z grudnia 1958), 878 km od bieguna południowego. Ocenia się, że średnia temperatura w tym miejscu to -58,2 °C. Historia i działalność Stacja została założona przez uczestników drugiej radzieckiej wyprawy antarktycznej w 1958 roku i działała przez 12 dni, od 14 do 26 grudnia. Czteroosobowy budynek posiadał nadajnik radiowy, był zwieńczony popiersiem Lenina. Na przełomie 1964 i 1965 porzuconą stację odwiedziła amerykańska ekspedycja, a następny raz dotarli do niej członkowie wyprawy brytyjsko-kanadyjskiej w styczniu 2007 roku. Budynek stacji był niemal całkowicie pokryty śniegiem; ustawione na drewnianym postumencie popiersie Lenina pozostało ok. 1,5 m nad jego powierzchnią. Popiersie to znajduje się na liście historycznych miejsc i pomników Antarktyki (nr 4). Przypisy
Полюс недосяжності (станція)

Полюс недосяжності (рос. Полюс недоступности) — тимчасова радянська антарктична станція, що знаходилась в одному із варіантів розташування так званого Полюсу недосяжності (точці найбільшого віддалення від морських берегів) у 2100 км від станції Мирний. Функціонування Створена учасниками санно-гусеничного походу 3-ї радянської антарктичної експедиції 14 грудня 1958 року. Начальником станції був В. К. Бабарикін. Під час церемонії відкриття станції, полярниками на будівлі був встановлений бюст Леніна. На станції (будівля площею 24 м²) перебувало чотири полярники, радіостанція та електростанція. Станція використовувалася для метеорологічних, гляціологічних, геомагнітних та актинометричних спостережень. Було пробурено свердловину глибиною 60 м для вимірювання температури снігового покриву, підготовлена злітно-посадкова смуга, на яку 17 грудня 1958 року сів літак Лі-2. Також було проведено сейсмозондування льодовикового покриву. Полюс недосяжності був закритий 26 грудня 1958 року через значну віддаленість від інших дослідницьких станцій, що утруднювало постійне безпечне використання. В майбутньому станцію планувалося використовувати лише для короткотривалих відвідувань. Чотири дослідники були евакуйовані літаком, решта 14 учасників повернулася на тракторах. Ідентифікаційний номер станції у реєстрі Всесвітньої метеорологічної організації був 89550. Розташування та кліматичні умови Станція була розташована на рівнинній поверхні льодовикового плато на південь від Землі Ендербі. Відстань до Південного полюса 463 км, до станції Радянська — бл. 600 км. Висота над рівнем моря становить 3718 м, товща льодовика під станцією — 2980 м. Природні умови схожі із такими на станції Восток. Середня річна температура повітря становить близько –57 °C, що нижче, ніж на стації Восток, хоча через нерегулярність метеорологічних спостережень на Полюсі недосяжності, полюсом холоду вважається саме Восток. Після закриття У січні 2007 року троє англійців (Рорі Суіт, Руперт Логнсдон, Генрі Куксон) вперше в історії досягли Полюса недосяжності пішки, використовуючи тягу повітряних зміїв. За їхніми свідченнями, бюст Леніна досі знаходиться на даху радянської станції. 27 грудня 2011 року експедиція Antarctica Legacy Crossing за участю Себастіана Коупленда та Еріка Макнейра досягла Полюсу недосяжності пішки та на лижах, використовуючи тягу повітряних зміїв зі станції Новолазарєвська під час перетину Антарктики зі сходу на захід протяжністю понад 4100 км. Див. також Радянська антарктична експедиція Примітки
Beslen Island

Beslen Island (englisch; bulgarisch остров Беслен ostrow Beslen) ist eine in ost-westlicher Ausrichtung 240 m lange, 90 m breite und felsige Insel im Archipel der Südlichen Shetlandinseln. Sie liegt 1,67 km nordöstlich des Kap Wallace und 0,84 km nördlich von Prisad Island vor der Nordküste von Low Island. Britische Wissenschaftler kartierten sie 2009. Die bulgarische Kommission für Antarktische Geographische Namen benannte sie 2013 nach der Ortschaft Beslen im Südwesten Bulgariens. Weblinks Beslen Island im Composite Gazetteer of Antarctica (englisch)
Beslen Island

Beslen Island (Bulgarian: остров Беслен, romanized: ostrov Beslen, IPA: [ˈɔstrov ˈbɛslɛn]) is the rocky island off the northwest extremity of Low Island in the South Shetland Islands extending 240 m in east-west direction and 90 m wide. The feature is named after the settlement of Beslen in Southwestern Bulgaria. Location Beslen Island is located at 63°13′18″S 62°10′57″W, which is 1.67 km northeast of Cape Wallace and 840 m north of Prisad Island. British mapping in 2009. Maps South Shetland Islands: Smith and Low Islands. Scale 1:150000 topographic map No. 13677. British Antarctic Survey, 2009 Antarctic Digital Database (ADD). Scale 1:250000 topographic map of Antarctica. Scientific Committee on Antarctic Research (SCAR). Since 1993, regularly upgraded and updated References Beslen Island. SCAR Composite Antarctic Gazetteer. Bulgarian Antarctic Gazetteer. Antarctic Place-names Commission. (details in Bulgarian, basic data in English) External links Beslen Island. Adjusted Copernix satellite image This article includes information from the Antarctic Place-names Commission of Bulgaria which is used with permission.
Восток (езеро)

-78.466667, 106.8 Езерото Восток е най-голямото от почти 400 известни подледникови езера в Антарктика. Езерото се намира на южния полюс под руската полярна база „Восток“ която е на 3488 m надморско равнище. Повърхността на това сладководно езеро е около 4000 m под повърхността на леда, което е приблизително 500 m под морското равнище. Дължината му е 250 km, в най-широката си част е 50 km, обхваща площ от 15 690 km2, а средната му дълбочина е 344 m. Езерото е разделено на два дълбоки басейна от билото. Течната вода над билото е около 200 m. Съществуването на подледниково езеро под полярната станция „Восток“ е предположено от руския географ Андрей Капица, на базата на сеизмичните сондажи, направени по време на съветската антарктически експедиции през 1959 и 1964 г. за измерване на дебелината на ледената покривка. Продължаване на изследванията от руски и британски учени потвърди съществуването на езерото. Ледът над езерото е пробит от руски учени на 5 февруари 2012 г. По него може да се проследи промяната на климата за период около 400 000 години, въпреки че самата вода на езерото може да е била изолирани за 15 до 25 милиона години. Веднага след като ледът е бил пробит, вода от основното езеро бликва в сондажа. Руски учени планират да се спусне сонда в езерото за събиране на водни проби и утайки от дъното. Предполага се че има необичайни форми на живот, които могат да бъдат намерени в течния слой на езерото. Езерото „Восток“ съдържа среда, запечатана под леда в продължение на милиони години, в условия, които биха могли да наподобяват тези на покрития с лед спътник на Юпитер, Европа. Вижте също Подледниково езеро Източници 1.^ a b Antarctica's Lake Vostok Controversy. Antarctic and Southern Ocean Coalition. 2010. Посетен на 10 февруари 2011. 2.^ a b Subglacial Lake Facts. Ldeo.columbia.edu. Посетен на 7 февруари 2012. 3.^ b Dotan, Yossi (2007). Watercraft on World Coins: Europe, 1800-2005. The Alpha Press. p. 220. ISBN 978-1-898595-49-6. The 900-ton Vostok was built in 1818 at the Okhta Shipyard of Stoke and Kolodnin in St. Petersburg.
Vostoksøen

Vostok-søen (rus. Озеро Восток, Ozero Vostok, lit. "Sø Øst") i Antarktis, er den største subglaciale sø, dvs. isdækkede sø, på Jorden og var den første subglaciale sø, der blev opdaget. Den dækker et areal på omkring 12.500 kvadratkilometer svarende til mere end en fjerdedel af Danmarks areal. Den er 250 kilometer lang og 50 kilometer bred og er med hensyn til volumen den sjettestørste sø på Jorden. Den har formentlig været isoleret fra omverdenen i mindst 20 millioner år, måske meget mere, men ikke dækket af is hele tiden. I midten af søen findes en forhøjning, der indebærer at søen indeholder to forskellige miljøer. Intet andet sømiljø indeholder så meget ilt, og det anses for givet at der findes liv i søen i form af ekstremofile mikrober der opretholder livet ved kemosyntese. På grund af søens ligheder med Jupiters måne Europa og Saturns måne Enceladus studeres Vostok-søen som en model på udenjordisk liv. Russiske forskere har boret 3.768 m igennem det dækkende islag og fået en iskerne, der rækker 420.000 år tilbage i tiden og en frossen vandprøve fra søen, og der blev fundet spor af over 3.500 forskellige mikrober.. Da det store problem ved prøvetagningen er forurening, er der stillet spørgsmål til de mikrober der er fundet. Se også Issø Sø Henvisninger Vandet i de subglaciale søer. Statens Naturhistoriske Museum 2014 Arkiveret 1. februar 2019 hos Wayback Machine Antarctic subglacial lake exploration: first results and future plans. The Royal Society 2016
Vostok (jezero)

Vostok je najveće od dosad identificiranih 150 jezera ispod ledene kape Antarktika. Nalazi se na dubini od 3.700 do 4100 metara ispod površine leda, ispod ruske polarne istraživačke stanice Vostok. Jezero Vostok je slatkovodno. Temperatura vode u njemu je –3 °C. Ruski i britanski znanstvenici otkrili su Jezero Vostok 1994. Njegovo postojanje je dokazano 1996. kombiniranim metodama radarskih mjerenja iz zrakoplova, radarskih snimaka iz svemira i analizom seizmičkih valova. Zbog svog položaja duboko u ledu jezero se smatra najčistijim i nedirnutim jezerom. Voda u njemu je stara nekoliko milijuna godina. I pored prosječne temperature vode od –3 ° C – voda u njemu nije zaleđena, jer je pod tlakom od 30 – 40 megapaskala ispod leda. Istraživačka stanica Vostok izgrađena je 1957. Namjena joj je proučavanje povijesti klime. Godine 1983. tu je izmjerena temparatura od –89,2 °C, što je najniža ikad izmjerena temperatura na Zemlji. Ruski, francuski i američki znanstvenici su 1990. ovdje počeli bušenje uzoraka leda. Poslije se pokazalo da je rupa koju su načinili upravo iznad jezera Vostok. Bušenje je nastavljeno do 1999., kada se stalo na oko 150 metara iznad jezera. Ta odluka je donesena kako se ne bi kontaminirao jezero (pri bušenju je rabljeno gorivo i freon). Analiza jezgre bušotine je pokazala da posljednjih 60 metara bušenja ne čini polarni led, već zaleđena morska voda. Starost leda se procjenjuje na 420.000 godina, a jezero je pod ledom već 500.000 do 1.000.000 godina. Jezero se nalazi na ledenjaku koji klizi malom brzinom i nanosi sediment u njega. Dno jezera nije ravno. Razlika u razini između njegovih krajeva je 400 metara. Koncentracija kisika u jezeru je oko 50 puta veća nego u uobičajenoj slatkoj jezerskoj vodi, što zbog visokog tlaka, što zbog prisustva pukotina kojim je kisik prodro u led. Fosili mikroba stari 200.000 godina ukazuju da u jezeru postoje (ili su postojali) uvjeti za život. Godine 2005. istraživači su otkrili da se voda u jezeru pomiče za 1 – 2 centimetra za vrijeme plime i oseke, što je uzrokovano položajem Sunca i Mjeseca. Ova mala pomicanja vode osiguravaju minimalnu cirkulaciju vode koja je neophodan uvjet za opstanak mikroorganizama. Vanjske poveznice Tajne jezera Vostok Bakterije u jezeru Vostok Jezero Vostok (BBC 2000)
Lacul Vostok

Lacul Vostok este cel mai mare dintre cele mai mult de 140 de lacuri subglaciare din Antarctica. Este situat in apropiera munților Gamburtsev și este acoperit de o pătura de gheață cu o grosime de 3768 metri. Lacul are o suprafață de 12500 km2 cu 250 km lungime si 50 km lățime. Adâncimea medie a lacului este de 432 metri, iar apa are o temperatură medie de -3 grade. Prima forare în calota de gheață de deasupra lacului a fost efectuată in 2012. În urma prelevării probelor biologice din apa lacului s-au găsit 3500 secvențe de ADN diferite. Note Legături externe Lacul misterios de sub Antarctica, 12 februarie 2012, Răzvan Prițulescu, Adevărul Mistere înghețate la capătul lumii