NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Dolina Madriu-Perafita-Claror

Dolina Madriu-Perafita-Claror je glečerska dolina na Pirenejima, u jugoistočnom dijelu Andore. Ona prekriva područje površine od 42,47 km², što čini 9 % ukupne površine Andore, te je drugi najveći slijev u državi. Ova izolirana i nerazvijena dolina je prepoznata kao vrijedno sklonište ugroženih živih vrsta i poznata je kao "duhovno srce" Andore. Zbog toga je 2004. godine upisana na UNESCO-ov popis mjesta svjetske baštine u Europi. Odlike Dolinu rijeka Madriu, Perafita i Claror čini krajolik pašnjaka, stjenovitih brežuljaka i dubokih šumovitih dolina koje su okružene planinskim liticama s juga, istoka i zapada (kojima graniči sa Španjolskom), te strminom na sjeveru koja se spušta u dolinu rijeke Valira. Dolina je izolirana od ostatka Andore i može joj se pristupiti samo pješačkim stazama koje je povezuju s Roussillonom na istoku, Languedocom na sjeveru i Katalonijom na jugu. Put za središte Andore je popločan kamenim pločama. U dnu doline nalaze se dva naselja, Entremesaigües i Ramio, koja su bila naseljena posljednjih 700 godina, sve do posljednjih 50 od kada su postala samo ljetovališta. Naselja su okružena terasastim poljima na kojima se uzgala raž i pšenica, pa čak i vinova loza, a danas uglavnom služe kao pašnjaci, dok su viša prekrivena šumom. Njihovih dvanaest kuća, izgrađeno je od lokalnog granita s krovom prekrivenim škriljevcem, te svaka ima veliku šupu za skladištenje žita ili sijena. Pašnjaci doline su korišteni od prije srednjeg vijeka za ljetnu ispašu ovaca, krava i konja, dok su njihovi pastiri provodili ta ljeta u malenim kamenim nastambama poput bunja (kažun). Na obalama rijeke Madriu su nekad bile i talionice željeza koje se vadilo u dolini, ali su napuštene 1790. godine. Danas se obnavljaju mnoge pastirske nastambe, granični zidovi i pješačke staze, koji su vremenom propali, ali ne postoji plan izgradnje pristupne ceste jer se dolina želi sačuvati za uzgoj visoko kvalitetne stoke i ograničeni turizam. Vanjske poveznice Službena stranica doline Madriu-Perafita-Claror (engl.) Ostali projekti
Madriu-Claror-Perafitavallei

De Madriu-Claror-Perafitavallei is een vallei, natuurpark en het op een na grootste waterbekken van Andorra. Het gebied heeft een oppervlakte 4247 hectare, waarmee het ongeveer 9% van de totale oppervlakte van de ministaat Andorra beslaat. Het bergachtige gebied omvat vele ijzige landschappen en klippen en bevatte vroeger gletsjers. Daarnaast zijn er nederzettingen waar de inwoners nog steeds leven volgens een traditionele wooncultuur in de bergen. In 2004 werd de vallei toegevoegd aan de Werelderfgoedlijst. In 2006 werd het beschermde gebied nog verder uitgebreid. Dit omdat de bewoners en de nederzettingen in de vallei een uitzonderlijk voorbeeld zouden zijn van een traditionele levenswijze en interactie met de omgeving. Volgens UNESCO vormt de Madriu-Claror-Parafitavallei een unieke weergave van de manier waarop de bewoners, ondanks de beperkte hoeveelheid aan grondstoffen in staat waren een leefbare cultuur op te bouwen in de Pyreneeën, door een traditioneel, 700 jaar oud, systeem van communale landbewerking. Externe link Website van het World Heritage Center van UNESCO
Madriu-Perafita-Claror

Madriu-Perafita-Claror – dolina lodowcowa w wysokich partiach Pirenejów, położona w południowo-zachodniej części Andory, wpisana na listę światowego dziedzictwa UNESCO (na podstawie kryterium V). Wpis nastąpił w roku 2004, zaś dwa lata później rozszerzono nieznacznie strefę podlegającą ochronie. Jest to jedyny wpisany na listę obiekt na terytorium Andory. Dolina jest oddzielona górami od pozostałej części kraju – przez wieki można było dostać się do niej jedynie pieszo, nie było warunków dla transportu kołowego. Jej całkowita powierzchnia wynosi niespełna 42,5 km². Pierwsi stali mieszkańcy pojawili się w niej ok. 750 lat temu. Powstały dwie niewielkie osady liczące łącznie 12 domów zbudowanych z granitu. Na skalnych tarasach wokół osiedli istniały pola, na których uprawiano pszenicę i żyto. W średniowieczu w wyżej położonych częściach uprawiano także winorośl. Wytapiano żelazo. Latem wypasano również owce. Dopiero ok. 50 lat temu obie osady straciły swój całoroczny charakter – obecnie zamieszkane są jedynie w sezonie letnim. Choć obecnie istnieją już techniczne możliwości wybudowania prowadzącej do doliny drogi przejezdnej dla samochodów, nie ma takich planów. Obecnie nieliczni mieszkańcy żyją głównie z turystyki i hodowli bydła.
Vale Madriu-Perafita-Claror

O Vale Madriu-Perafita-Claror se estende por parte das comunidades d’Encamp, d’Andorra la Vella, de Saint Julia de Loria e d’Escaldes-Engordany no sudeste do Principado de Andorra, na região central da cordilheira dos Pirenéus. A paisagem cultural nesses vales glaciais se constituem num microcosmo exemplar da ocupação humana ao longo de milênios em um ambiente inóspito mas demonstrando como os seres humanos souberam se adaptar, aproveitar, usufruir e prosperar utilizando os recursos naturais existentes. Se estendendo por uma área de 4.247 ha (42,5 km²) ocupa pouco mais de 9% do território nacional do Principado de Andorra. Em 2004 o Comitê do Patrimônio Mundial em sua vigésima oitava (28ª) sessão homologou a inscrição e declarou o Vale Madriu-Perafita-Claror como Patrimônio Mundial. E em 2006, na 30.ª sessão da UNESCO-WHC, a inscrição do sítio sofreu pequenas alterações. Referências Ligações externas UNESCO-WHC - Galeria de Fotos UNESCO-WHC - Mapa - Google Maps (NASA) UNESCO-WHC - Documentação - 'em inglês' ; 'em francês'
Valea Madriu-Perafita-Claror

Valea Madriu-Perafita-Claror (în catalană Vall del Madriu-Perafita-Claror) este o vale glaciară din sud-estul Andorrei. Ea are o suprafață de 42,47 km², adică aproximativ 9% din suprafața totală a țării, și face parte din al doilea bazin hidrografic ca mărime din Andorra. Valea izolată este cunoscută ca habitat pentru specii rare și amenințate cu dispariția, și a fost denumită „inima spirituală” a Andorrei. Ea a devenit primul și, deocamdată, singurul loc din Andorra înscris în patrimoniul mondial UNESCO, din 2004, aria fiind extinsă puțin în 2006. Valea constă dintr-un peisaj glaciar, cu pășuni alpine, abrupturi de stâncă și povârnișuri împădurite. La sud, est și vest, este mărginită de creste montane, marginea sudică fiind și frontiera cu Spania, iar la nord de un abrupt care cade către valea Valirei. Este izolată de restul Andorrei, față de care e legată doar prin poteci de drumeție. Două mici așezări, Entremesaigües și Ramio, se află la baza văii. Ambele au fost așezări permanente până pe la jumătatea secolului al XX-lea, dar ambele sunt acum locuite doar vara. În total, ele au 12 case, construite din granit local, cu acoperișuri de șist. Fiecare casă are un hambar mare pentru stocarea cerealelor și fânului. Casele și curțile lor sunt singurele terenuri aflate în proprietate privată, și reprezintă circa 1% din suprafața văii. Așezările sunt înconjurate de câmpii pe terase, utilizate pentru cultivarea grâului și secarei, dar mai ales pentru pășunat. Ogoarele de la altitudini mai mari fac acum loc pădurilor, care acoperă acum și unele zone în care în Evul Mediu se aflau podgorii. Pădurile, și ele în proprietate comună, erau până în secolul al XIX-lea utilizate pentru producția de mangal. Topirea fierului, din minereuri locale, se făcea în vale, pe malurile râului Madriu. Fierăria, în stil catalan tipic Pirineilor, este abandonată din 1790. Pășunile erau umblate vara de oi, cai și vaci, terenul fiind în proprietate comună din Evul Mediu. Ciobanii își petreceau vara în colibe de piatră cu acoperișuri de fân. Laptele animalelor era folosit pentru producția de brânzeturi. Potecile leagă valea de Roussillon⁠(d) către est, de Languedoc către nord, și de Catalonia către sud; drumuri pavate cu piatră leagă valea de centrul Andorrei. După o perioadă de neglijare, multe din structuri, cum ar fi colibele ciobănești, drumurile pietruite și zidurile de hotar, au fost restaurate. Nu există însă planuri de construcție a vreunui drum de acces, iar terenul urmează a fi folosit pentru creșterea unor animale de calitate bună și pentru un turism de intensitate limitată. Bibliografie Legături externe Valea Madriu-Perafita-Claror Valley pe site-ul UNESCO Peisajul cultural al Văii Madriu-Perafita-Claror Arhivat în 27 septembrie 2007, la Wayback Machine.
Мадриу-Перафита-Кларор

Долина Мадриу-Перафиту-Кларор (кат. Vall del Madriu-Perafita-Claror) — ледниковая долина на юго-востоке Андорры, с площадью 42,47 км² составляющая 9 % территории страны. Содержащая значительное число редких биологических видов, долина стала в 2004 первым и единственным объектом в Андорре, внесённым в список Всемирного наследия ЮНЕСКО. в 2006 территория охраняемой зоны была расширена. Долина представляет собой ледниковое ущелье с высокогорными лугами и лесистыми уступами скал. С юга, запада и востока она окружена горами, с юга непосредственно гранича с Испанией, а с севера выходит к долине реки Валира. В долину не ведут никакие дороги, кроме пешеходных троп. Тем не менее, остатки жилищ и следы железоплавления доказывают, что люди жили в долине на протяжении более 700 лет. В настоящее время в долине находятся два небольших обитаемых только летом поселения, содержащих в сумме 12 гранитных домов со сланцевой крышей. В Средние века в долине выращивался виноград. В настоящее время сельское хозяйство вытесняется скотоводством. Леса до XIX века использовались для получения древесного угля. До 1790 в долине практиковались добыча железной руды и кузнечное дело. См. также Охраняемые природные территории Андорры Ссылки Страница на сайте Всемирного наследия ЮНЕСКО Страница на русском сайте ЮНЕСКО
Мадрију-Кларор-Перафита

Мадрију-Перафита-Кларор долина је глечерска долина на југоистоку Андоре. Има површину од 42,47 km², што је око 9% укупне површине Андоре, и део је другог по величини водног развођа у Андори. Ова изолована долина је рај за ретке и угрожене врсте, а однедавно се сматра „духовним срцем“ Андоре. То је прво, и за сада једино место, Унескове светске баштине Андоре, стављено на листу 2004. године. Долина је глечерски предео, с пашњацима, стеновитим литицама, и дубоким шумовитим удолинама. Планински висови је окружују с југа, истока и запада, западни део се граничи са Шпанијом, а на северу је велика стрмина која се спушта у долину реке Валира. Одсечена је од остатка Андоре и до ње се може доћи само пешачком стазом. Насеља, терасаста поља, стазе и остаци обраде гвожђа сведоче како су природна богатства високих Пиринеја коришћена више од 700. године, уз климатске промене, економски развој и промене друштвених односа. Два мала сеоца, Entremesaigues и Ramio, налазе се у узаном дну долине. До пре 50 година била су настањена читаве године, али сада су настањена само лети. Укупно има 12 кућа, саграђених од локалног гранита са крововима од шкриљца. Свака кућа има велики амбар за складиштење житарица и сена. Куће и окућнице су једина приватна својина, што је једва 1% од укупне површине долине. Насеља су окружена терасастим пољима, на којима се гајила пшеница и раж, али сада се користе углавном за напасање стоке. Виша поља уступају простор шуми, која данас покрива подручја на којима се у средњем веку гајила винова лоза. Шуме, које су општинска својина, коришћене су за производњу ћумура до 19. века. У долини се, на обалама реке Мадрију, талило гвожђе од локалне гвоздене руде. Ковачнице, типичне за Пиринеје, напуштене су 1790. Лети се на пашњацима напасају овце, краве и коњи, на земљишту које је општинска својина од средњег века. Пастири проводе лето у малим каменим склоништима са кровоима од бусења. Стазе повезују долину са долином Русијон ка истоку, Лангдоком ка северу и Каталонијом ка југу; стазе поплочане каменом повезују долину са средиштем Андоре. После периода небриге, многе од грађевина, као што су пастирска склоништа, стазе и зидови терасастих поља су последњих година обновљени. Нема планова да се направи прилазни пут, а намера је да се земља користи као посебно подручје за гајење квалитетне стоке и ограничени туризам. Види још Списак места Светске баштине у Европи Спољашње везе Мадрију-Перафита-Кларор долина на страници Унеска Cultural landscape of the Madriu Valley-Perafita-Claror World Heritage
Madriu-Perafita-Clarordalen

Madriu-Perafita-Clarordalen är ett glaciär dalgång i sydöstra Andorra. Dalen täcker ett område på 42,47 km², omkring 9 procent av landets totala yta, och utgör en del av Andorras näst största avrinningsområde. Den isolerade dalen är erkänd som en fristad för utrotningshotade djur, och den oexploaterade dalen har nyligen ansetts vara Andorras "andliga hjärta". Madriu-Perafita-Clarordalen är sedan 2004 Andorras första och hittills enda världsarv. Allmänt om dalen Dalen är ett glaciärt landskap, med höga betesmarker, branta klippor och djupa skogbeklädda dalgångar. Den är centrerad kring floderna Madriu och Perafita–Claror. Den omges av bergsryggar i söder, öster och väster. Bergsryggen i söder går längs gränsen till Spanien. I norr sluttar dalen ner till floden Gran Valira. Det är en plats isolerad från resten av Andorra och kan endast nås via stigar till fots. Boningshus, terrassfält, stigar och lämningar efter järnbearbetning visar hur naturresurserna i de höga Pyrenéerna användes av lokalbefolkningen över en period på mer än 700 år, genom ekonomisk utveckling och sociala strukturomvandlingar. Två små bosättningar, Entremesaigües och Ramio, ligger i den smala dalbotten. Båda var åretruntbosättningar fram till de senaste 50 åren, men båda är än idag bebodda sommartid. Det finns 12 hus totalt, byggda av granitsten hämtad i området och har skiffertak. Varje hus har en stor ladugård för förvaring av säd och hö. Husen och omgivningen omkring dessa är de enda områdena som är privatägda och står för omkring 1 procent av dalens areal. Bosättningarna är omgivna av terrassfält som användes för att odala vete och råg men används idag i huvudsak som betesmark. Högre belägna fält har nu fått ge vika för skogen, som också täcker sluttningar där vindruvor odlades på medeltiden. De kommunalt ägda skogarna, användes för att producera träkol fram till 1800-talet. Produktionen av järn med den lokala järnmalmen ägde rum vid Madrius flodbank. Smedjan, en så kallad katalansk smedja typisk för Pyrenéerna, övergavs 1790. Den höga betesmarken betades sommartid av får, kor och hästar. Fåraherdarna bodde sommartid i små hyddor med torvtak. Djurens mjölk användes till att göra ost. Stigar i dalen går till Roussillon i öster, Languedoc i norr och Katalonien i söder. Gångvägar täckta med flata stenar knyter samman dalen med centrala Andorra. Efter en period av vanvård har nu många av byggnadsverken, såsom fåraherdarnas hyddor, gångstigar och fältens vallar restaurerats på senare år. Det finns inga planer på att bygga en bilväg till dalen och marken är tänkt att utvecklas till ett utpräglat område för högkvalitativ köttproduktion med en begränsad turism. Ett världsarv Området blev upptaget på Unescos världsarvslista år 2004. Motiveringen löd: Referenser Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från engelskspråkiga Wikipedia, Madriu-Perafita-Claror Valley, 4 maj 2011. Noter Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Madriu-Perafita-Clarordalen. Cultural landscape of the Madriu Valley-Perafita-Claror World Heritage (engelska) UNESCO World Heritage Centre - Madriu-Perafita-Claror Valley (engelska)
Мадріу-Перафіта-Кларор

Долина Мадре-Перафіта-Кларор (кат. Vall del Madriu-Perafita-Claror) — льодовикова долина на південному сході Андорри, з площею 42,47 км ², що становить 9% території країни. Долина містить значну кількість рідкісних біологічних видів, 2004 року вона першим та єдиним об'єктом в Андоррі, занесеним до списку Світової спадщини ЮНЕСКО. 2006 року територія охоронної зони була розширена. Короткий опис Долина являє собою льодовикову ущелину з високогірними луками та лісистими виступами скель. З півдня, заходу та сходу вона оточена горами, з півдня безпосередньо межуює з Іспанією, а з півночі виходить до долини річки Валіра. У долину не ведуть жодні дороги, крім пішохідних стежок. Проте, залишки жител та сліди виплавлення заліза доводять, що люди жили в долині понад 700 років. Наразі в долині знаходяться два невеликих поселення, що заселяються лише влітку й мають загалом 12 гранітних будинків зі сланцевим дахом. В Середньовіччя в долині вирощувався виноград. Останнім часом сільське господарство витісняється скотарством. Ліси до XIX століття використовувалися для отримання деревного вугілля. До 1790 року в долині практикувалися добування залізної руди і ковальство. Посилання Сторінка на сайті Світової спадщини ЮНЕСКО [Архівовано 11 липня 2017 у Wayback Machine.]
Sud Radio Transmitter Pic Blanc

Sud Radio Transmitter Pic Blanc was a medium wave radio transmitter located in the Principality of Andorra, a small country to the south of France and the north of Spain. The transmitter is located on the mountain of Pic Blanc at 2,650-metre-above (8,690 ft) sea level. Sud Radio Sud Radio (meaning South Radio) is a French commercial radio station. It was founded in 1951 as ANDORRADIO S.A. with 51% of the shares being held by Sofirad. The aim was to create a new radio station in Andorra. It started broadcasting on 18 September 1958 and was called Andorradio. On 29 March 1961 an agreement was signed allowing two stations to transmit from Andorra. The station, then called Radio des Vallées d'Andorre ("Radio of the Valleys of Andorra") became Radio des Vallées - Andorra 1 in 1961 and then Sud Radio in 1966. The mast Whilst in operation, it was the highest medium wave transmitting station in Europe. It was built in 1972 by Sud Radio and uses a directional antenna consisting of two free-standing 86-metre-tall (282 ft) lattice towers. One of these towers is insulated against ground, while the other one is grounded and carries a cage aerial. The transmitter worked on 819 kHz with a power of 900 kilowatts. It was shut down in November 1981. As replacement, a small transmitter at Gauré near Toulouse was built. Now the facility is abandoned and one of the two towers has been partly dismantled. See also List of towers References External links http://www.skyscraperpage.com/diagrams/?b58031 http://www.skyscraperpage.com/diagrams/?b58032
Émetteur de Sud Radio au Pic Blanc

L'émetteur de Sud Radio était une antenne ondes moyennes installé sur le pic Blanc, une montagne de 2650 mètres d'altitude, près du Port d'Envalira, en Principauté d'Andorre, coordonnées 42° 35′ N, 1° 43′ E. Sa mise en service date de mai 1964, avec une puissance de 300 kW. Dès juillet, l'émetteur diffuse les programmes de Radio Monte-Carlo, sauf les décrochages d'informations, jusqu'en novembre 1965. En 1972, l'antenne dirigée vers le nord passe à la puissance de 900 kW : deux émetteurs couplés un de 300 (Thomson-Houston) et l'autre de 600 kw (Thomson Csf) et se composait de deux pylônes de 86 mètres de hauteur ; l'un isolé de la terre, l'autre à la terre (réflecteur). L'émetteur diffusait sur 819 kHz, dans la bande des 366 mètres. Il a été arrêté en novembre 1981 par les autorités andorranes. En remplacement, un émetteur plus petit construit à Gauré, près de Toulouse, a diffusé les émissions sans publicité jusqu'en 2017. À la suite d'un accord entre les autorités andorranes et la SOFIRAD, les émissions ont repris jusqu'en 1984. Après cette période l'émetteur a été cédé au gouvernement de l'Andorre. Le pylône réflecteur a été démonté (ne reste que la base) et revendu pour un prix inférieur au démontage, ce qui a mis un terme aux travaux. Depuis cette date le gouvernement d'Andorre conserve et entretient de manière remarquable le site bien qu'il soit hors d'activité depuis plus de 30 ans. Il a été ouvert au public en 2014 pour la journée du patrimoine et le 18 juin 2015 pour un grand barbecue des Sudistes : une association regroupant les anciens de Sud Radio à Andorre Andorra Telecom utilise le site pour ses antennes de téléphonie mobile. Le site va être transformé en centre médico-sportif.[réf. nécessaire] Un ouvrage paru en février 2008, Conquérants des Ondes !, rapporte d'une part l’incroyable aventure[non neutre] de Radio Toulouse et de Radio Andorre et précise d'autre part dans quel contexte Sud Radio, dans un premier temps baptisée Andorradio puis Radio des Vallées, a vu le jour en Principauté d'Andorre. Le livre décrit les péripéties de l'installation de l'émetteur du pic Blanc (Sylvain Athiel - Editions Privat - fév. 2008). Liens externes Photos de l'émetteur de Sud Radio Site sur l'histoire de Sud Radio Portail des télécommunications Portail de l’Andorre
Refuge de Cóms de Jan

Le refuge de Cóms de Jan est un refuge d'Andorre situé dans la paroisse de Canillo à une altitude de 2 215 ou 2 217 m. Randonnée Inauguré en 1981 et propriété du Govern d'Andorra, le refuge est non gardé et ouvert toute l'année. Il possède une capacité d'accueil de 10 personnes. Le refuge est situé dans la vallée de Ransol, environ 1 km au sud de la frontière française. Toponymie Cóms est un dérivé de coma, terme d'origine latine provenant de cumba (« combe » ou « vallée »), et composant de très nombreux toponymes andorrans. Coma peu prendre différents sens mais s'applique dans ce cas à un « cirque glaciaire ouvert et de petite taille ». Références Voir aussi Portail de l’Andorre Portail des Pyrénées Portail de la montagne Portail de la randonnée
Cabana de Coms de Jan

La Cabana de Coms de Jan è un rifugio alpino che si trova nella Parrocchia di Canillo a 2.220 m d'altezza. Voci correlate Parrocchia di Canillo Andorra Pirenei Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Cabana de Coms de Jan Collegamenti esterni (CA) Rifugi di Andorra (PDF), su ub.edu.
Església de Sant Climent de Pal

Església de Sant Climent de Pal is a church located in Pal, La Massana, Andorra. The date of construction for the church is unknown, but it was first mentioned in 1312. History Believed to have been constructed in the 11th or 12th centuries, Església de Sant Climent de Pal is located in Pal, La Massana, Andorra. There is no documentation of its construction or early existence, but the town of Pal was first mentioned in 1112. The church was under the suffragan bishop of La Massana, but had its own priest and was the only church outside of the six parishes that Archbishop Galceran Sacosta visited in 1312 and 1314. These visits by Sacosta was the first documented mentions of the church. A restoration of the church was done in 1965. Structure The church was constructed using Romanesque architecture. The original windows on the south wall are believed to have been bricked up in the 18th century, but were later reopened. The north side of the chapel and altar were cut into the rock due to the local terrain. The current door that exists in the church is lower than the original one. The church's bell tower, which has been mostly unchanged since construction, is unique for Andorra as it uses double twin windows. The original apse made using Romanesque architecture was largely rebuilt in near the end of the 17th or early 18th centuries. The original apse was semicircular in shape, but the modern apse is a square. Art A 113 cm x 51.5 cm polychrome wooden cross from the 12th century hangs on the north wall of the nave. There is a 54 cm tall carving of Mary, mother of Jesus from the 12th century. References Works cited "Sant Climent de Pal (La Maçana)". Gran Enciclopèdia Catalana. Archived from the original on 30 April 2025. "Sant Climent de Pal". Museus. Archived from the original on 6 April 2025.