NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Refuge de Montmalús

Le refuge de Montmalús est un refuge d'Andorre situé dans la paroisse d'Encamp à une altitude de 2 445 ou 2 446 m. Toponymie Le refuge de Montmalús tire son nom du pic de Montmalús, qui est lui-même à mettre en relation avec le hameau de Montmalús de la municipalité de Ger en Cerdagne. Pour Joan Coromines, le lien entre les toponymes est en effet inévitable d'un point de vue géographique puisque le pic est visible depuis le hameau et réciproquement. Dans son Onomasticon Cataloniae, Coromines tente d'expliquer le toponyme Montmalús en se basant sur les formes écrites anciennes (Momoluze, Mumuluz, Mumulucz, Mamulucz, Momolucz) retrouvées essentiellement au cours du XIIe siècle et du XIIIe siècle. Chacune de ces formes commence par Mam-, Mom- ou Mum-. Le Mont de Montmalús ne semble ainsi pas dériver de Mont- ou Munt- (pourtant fréquemment présent en toponymie catalane pour désigner des châteaux ou des collines, à l'instar de Mont dans la toponymie française[réf. nécessaire]). Coromines remarque également que ces formes sont très similaires aux formes anciennes (Mamagastre et Mamacastro) du toponyme Montmagastre, situé dans la Noguera, qu'il avait précédemment fait dériver du latin mamma (« mamelle ») et de castrum (« château »). Il rappelle que mamma peut être utilisé comme oronyme pour décrire un relief de forme conique (comme une mamelle). Le relief conique pourrait dans ce cas désigner tant le pic de Montmalús que les collines surplombant le hameau de Montmalús. Coromines note également les terminaisons communes en -uç, avec toutefois des variantes orthographiques. Il y voit ici (comme dans la toponyme voisin Llus) un dérivé pré-roman bascoïde de la racine alu-tze (« matrice » au sens de « source ») faisant allusion aux cours d'eau naissant à proximité du pic de Montmalús : d'une part l'estany de Montmalús appartenant au bassin hydrographique du Sègre mais également les cours d'eau alimentant un peu plus loin le riu Madriu (toponyme également basé sur la racine latine pour « matrice »). Randonnée Propriété du Govern d'Andorra, le refuge est non gardé et ouvert toute l'année. Il possède une capacité d'accueil de 8 à 10 personnes. Le refuge est accessible depuis Grau Roig. Il est situé sur la rive nord de l'Estany de Montmalús. Le Montmalús (2 781 m) surplombe le refuge. Références Voir aussi Portail de l’Andorre Portail des Pyrénées Portail de la montagne Portail de la randonnée
Rifugio di Montmalús

Il rifugio di Montmalús è un rifugio alpino che si trova nella parrocchia di Encamp a 2.438 m d'altezza. Voci correlate Parrocchia di Encamp Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su rifugio di Montmalús Collegamenti esterni (CA) Rifugi di Andorra (PDF), su ub.edu.
Hospital Nostra Senyora de Meritxell

L'Hospital Nostra Senyora de Meritxell és l'únic hospital d'Andorra. El nom ve de la patrona del país, Nostra Senyora de Meritxell. L'hospital va ser construït el 1993 en un lloc molt costerut d'Escaldes-Engordany. Està construït en 12 nivells. Els tres nivells més baixos són un aparcament per 267 cotxes. Els pisos superiors formen un bloc lineal en forma de S. Hi ha 192 habitacions individuals amb bany. El desembre de 2018 es va inaugurar una instal·lació artística per commemorar el 70è aniversari de la Declaració Universal dels Drets Humans. Es construirà una unitat de radioteràpia nova a l'aparcament de cotxes de l'Avinguda Fiter i Rossell, al costat de l'hospital, i s'hi connectarà mitjançant un ascensor. El 2026 es va inaugurar una sala d’intervencionisme cardiovascular. Els pacients que necessiten ser tractats per especialistes poden ser enviats a Barcelona o Tolosa amb helicòpter. Referències
Hospital Nostra Senyora de Meritxell

Das Hospital Nostra Senyora de Meritxell ist das Krankenhaus des Kleinstaates Andorra. Es wurde 1993 gebaut und hat 192 Betten. Weblinks Zahlreiche Fotos SAAS - Servei Andorrà d'Atenció Sanitària (Andorranischer Gesundheitsdienst)
Nostra Senyora de Meritxell Hospital

Nostra Senyora de Meritxell Hospital (Catalan: Hospital Nostra Senyora de Meritxell) is the only hospital in Andorra. It is named after Our Lady of Meritxell the patron saint of Andorra. History The hospital was built in 1993 on a very steep site of only 5,000 sqm in Escaldes-Engordany. It is constructed on 12 levels. The three lowest levels constitute a car park for 267 cars. The upper floors form an S-shaped linear block. There are 192 single bed rooms with bathrooms. An artistic installation in the hospital square to commemorate the 70th anniversary of the Universal Declaration of Human Rights was opened by the Minister of Health, Carles Álvarez in December 2018. A new radiotherapy unit is to be constructed in the car park on Avenida Fiter i Rossell, next to the hospital, and connected to it by a lift. For specialist treatment patients may be sent to Barcelona or Toulouse by helicopter. References
Hospital Nostra Senyora de Meritxell

El Hospital de Nuestra Señora de Meritxell (oficialmente y en Catalán: Hospital Nostra Senyora de Meritxell) también conocido como Hospital de Meritxell, es el único hospital de Andorra. Lleva el nombre de Nuestra Señora de Meritxell, la santa patrona del Principado de Andorra. Historia y arquitectura El hospital se construyó en 1993 en Escaldes-Engordany, en un terreno muy empinado de 5000 m2 con Francesc Montaner, Francesc Pernas y Joaquim Solé de arquitectos.​ Las tres plantas inferiores albergan un aparcamiento con capacidad para 267 vehículos. Las plantas superiores forman un bloque lineal en forma de S.​ El hospital disponía en 2024 de aproximadamente 170 camas,​ distribuidas en 12 plantas. Dispone de habitaciones individuales con baño. En diciembre de 2018, el Gobierno de Andorra inauguró una installación artística de 30 tótem de madera delante del Hospital, para conmemorar el 70º aniversario de la Declaración Universal de los Derechos Humanos.​ Servicios sanitarios El hospital dispone de servicios de medicina interna, cirugía general, traumatología, ginecología y obstetricia, pediatría, neonatología y salud mental. Entre sus servicios centrales se encuentran anatomía patológica, farmacia hospitalaria, laboratorio clínico, radiodiagnóstico y rehabilitación. También cuenta con unidades especializadas como la de hemodiálisis, cuidados paliativos, tratamiento del dolor crónico y atención a trastorno por uso de sustancias. Para tratamientos especializados, los pacientes se suelen derivar a los hospitales de Barcelona (España) o Toulouse (Francia) en helicóptero.​ Referencias
Hôpital Nostra Senyora de Meritxell

L'hôpital Nostra Senyora de Meritxell (en catalan : Hospital Nostra Senyora de Meritxell) est le seul hôpital public d'Andorre, nommé d'après Notre-Dame de Meritxell. L'hôpital est construit en 1993 et inauguré en 1994 à Escaldes-Engordany. Il s'étend sur 12 niveaux, et dispose de 168 lits. Il est équipé d'un héliport. Une installation artistique y a été mise en place en 2018 pour commémorer le 70e anniversaire de la Déclaration universelle des droits de l'homme. Notes et références Liens externes Site officiel Portail de la médecine Portail de l’Andorre
Sant Miquel d’Engolasters

Sant Miquel d’Engolasters ist eine romanische Kirche in der Stadt Escaldes-Engordany im Fürstentum Andorra. Diese Kirche aus dem 12. Jahrhundert hat ein rechteckiges Schiff, ein Dach mit zwei unterschiedlichen Neigungswinkeln und eine halbrunde Apsis mit einer Kalotte. Das Gebäude zeichnet sich durch seine architektonische Schlichtheit und das Missverhältnis zwischen Schiff und Glockenturm aus. Der Glockenturm ist rund 17 Meter hoch. Im Inneren der Kirche sind Reproduktionen romanischer Wandmalereien des Meisters von Santa Coloma aus dem 12. Jahrhundert zu sehen. Die Originale der Kunstwerke befinden sich im Museu Nacional d’Art de Catalunya (MNAC in Barcelona). Die Kirche ist denkmalgeschützt und seit dem 12. Juni 2003 auf der Grundlage des Gesetzes Llei del patrimoni cultural d’Andorra eingetragen. Einzelnachweise Weblinks
Iglesia de San Miguel de Engolasters

San Miguel de Engolasters (Sant Miquel d’Engolasters en catalán) es una pequeña iglesia románica, una de las más conocidas del Principado de Andorra. Se encuentra situada en la proximidad de la localidad de Engolasters, en la parroquia de Las Escaldas-Engordany.​​ Descripción El templo presenta una cronología dudosa, si bien es comúnmente aceptado que se edificó a principios del siglo XII.​ Tipológicamente corresponde a una iglesia de nave única rectangular, rematada en su lado este por un ábside semicircular que presenta un friso decorativo exterior de arcuaciones lombardas. Ante la puerta, situada en el muro sur del templo, se levanta un porche de época posterior al resto de la construcción.​ El campanario, desproporcionado respecto al templo, es de planta cuadrangular, de estilo lombardo, con tres pisos de ventanas geminadas. La torre se decora con lesenas y arcuaciones. Bajo el arco del último piso presenta, en dos de sus fachadas, unas cabezas humanas esculpidas en piedra.​ Interior En el interior puede admirarse una reproducción exacta de las pinturas murales románicas que decoraban el ábside y el presbiterio, y cuyos originales se encuentran actualmente en el Museo Nacional de Arte de Cataluña (Barcelona).​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de San Miguel de Engolasters.
Église Saint-Michel d'Engolasters

L'église Saint-Michel (catalan : església de Sant Miquel) est une église romane, située dans le village d'Engolasters au sein de la paroisse d'Escaldes-Engordany, en Andorre. L'église a été construite au XIIe siècle et se distingue par ses fresques mais également par son clocher haut de 17 m. Elle est classée édifice protégé d'Andorre. Références Portail de l’Andorre Portail des Pyrénées Portail de l’architecture chrétienne
Sint-Michaëlskerk (Engolasters)

De Sint-Michaëlskerk is een kerkgebouw in de plaats Engolasters in de parochie Escaldes-Engordany in Andorra. De kerk staat geregistreerd als monument als onderdeel van het cultureel erfgoed van Andorra. Het georiënteerde kerkje bestaat uit een eenbeukig schip met halfronde apsis en tegen de noordelijke zijkant van de kerk gebouwde klokkentoren. Geschiedenis In de 11e-12e eeuw werd de kerk gebouwd.
Museu Casa Cristo

El Museu etnogràfic Casa Cristo, està ubicat a la parròquia d'Encamp, concretament al nucli conegut com la Mosquera. És una casa amb poca història (com sovint passava en les cases modestes) i la primera referència escrita conservada a la casa, es remunta a l'any 1885, quan Bonaventura Bigatà (a) Cristo, rep el permís del Veguer francès per tenir una escopeta de la marca Remington. Història La casa però, està construïda en dues fases, la planta baixa i la primera planta, podrien datar del segle xviii. I la segona i el cap de casa són segurament del segle xix. La casa que ara coneixem, és fruit doncs de dos construccions i de dues famílies que hi visqueren. Els “Estrella” (des del segle XVIII fins a mitjans del XIX) i els “Cristo” (des de mitjans del segle XIX fins al XX). Ara ens centrarem en l'última generació que hi habità la casa. La padrina Maria Cadena, els pares, el Pere Pirot i la Rosa Bigatà i, si es consulta el llibre V del Registre de Baptismes i Naixements de la parròquia, trobem la partida de naixement de la pubilla de la casa, la Mercè Pirot i Bigatà el 1908 i tres anys més tard el 1911, la de la seva germana Florentina. La família es dedicava a la ramaderia i l'agricultura, i quan calia també feien de jornalers per les cases benestants del poble. L'actual casa-museu, està centrada en la figura d'aquestes dues germanes (la Mercè i la Florentina). Aquestes durant la dècada dels anys 30 emigraren a França. Besiers i Perpinyà foren els seus destins. Allà es casaren i formaren família, assentant-se definitivament al país gal. Durant els anys 40 els seus pares (molt grans ja) marxaren amb les seves filles i allà hi moriren. La casa restà tancada definitivament, a excepció de les vacances, durant les quals venien les filles i els nets a passar l'estiu. La casa pairal passà definitivament al Comú d'Encamp el 1995, la descendència per part de la Florentina Pirot i Bigatà, la vengué amb tots els mobles i estris. Durant els treballs de restauració i rehabilitació, s'inventariaren i restauraren tots els béns i objectes de la casa, i l'edifici en si, respectant al màxim la identitat de cada objecte, de cada peça, procurant no alterar-la ni tampoc donar lloc a males lectures ni interpretacions que induïssin a l'engany. La casa ens ha arribat fins a la data d'avui en excel·lents condicions, gairebé intacta des que la tancaren fa 60 anys. Obrint-se al públic com a museu el 1999. Des de l'any 2001 s'organitzen a la casa diferents activitats, entre les quals caldria destacar, les visites nocturnes a la llum de les espelmes, les activitats pels infants, les visites guiades i la possibilitat de conèixer la història llegada oralment pels nostres padrins, mitjançant els Vespres a pagès, on arrecerats al costat de la llar de foc s'expliquen llegendes i rondalles que es perden a la nit dels temps. La casa Cristo està inclosa dins l'Itinerari de l'Hàbitat Rural, (on conjuntament amb la casa Rull i la casa d'Areny i Plandolit), ens brinden l'oportunitat de conèixer les tres classes socials de finals del segle xix, la família humil, els pagesos grassos i el noble. Galeria Referències
Refuge de Perafita

Le refuge de Perafita est un refuge d'Andorre situé dans la paroisse d'Escaldes-Engordany à une altitude de 2 198 ou 2 200 m. Randonnée Inauguré en 1991 et propriété du Govern d'Andorra, le refuge est non gardé et ouvert toute l'année. Il possède une capacité d'accueil de 6 personnes. Le refuge se trouve dans la vallée du Madriu-Perafita-Claror, classée au patrimoine mondial de l'UNESCO. Il est desservi par le GR 11 qui permet de rejoindre l'Espagne. Le refuge est situé à proximité de l'estany de la Nou (500 m au sud) et des estanys de Perafita (un peu plus de 1 km au sud-est). Toponymie Le toponyme Perafita est formé de l'accolement de pera et fita. Pera provient du latin petra (« pierre ») et constitue une forme archaïque du catalan pedra tandis que fita signifie en catalan « borne ». Il s'agit donc d'une pierre marquant une limite, dans ce cas celle entre l'Andorre et l'Alt Urgell. Références Voir aussi Portail de l’Andorre Portail des Pyrénées Portail de la montagne Portail de la randonnée
Refugi de Perafita

Il refugi de Perafita è un rifugio alpino che si trova nella parrocchia di Escaldes-Engordany a 2.201 m d'altezza. Voci correlate Parrocchia di Escaldes-Engordany Andorra Pirenei Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su rifugio di Perafita Collegamenti esterni (CA) Rifugi di Andorra (PDF), su ub.edu.
Sant Bartomeu de Soldeu

Sant Bartomeu de Soldeu és una petita església situada a l'extrem est de Soldeu arran del camí ral i a pocs metres de cal Calbó, parròquia de Canillo, Andorra. Registrada com a bé d'interès cultural, fou construïda entre els segles xvii o XVIII. El seu estil correspon al tipus d'arquitectura religiosa popular d'època barroca. Fins al 1915 fou la capella de la família Calbó, que la va cedir al poble. Descripció Antiga capella privada de la Casa Calbó, està formada per una planta rectangular que té a l'extrem sud-est un absis quadrangular. També té un porxo —cobert amb un aiguavés— i la sagristia adossats al mur sud de la nau. A l'interior la coberta és en volta de canó, mentre que a l'exterior té dos vessants. Té pilars ornamentals adossats als murs i a la imposta amb motllura senzilla. Presenta dues obertures als murs de la nau, de les quals la sud és en forma d'espitllera. Als peus de la nau hi ha el cor, de fusta, per sobre del qual hi ha una finestra en forma d'òcul. Altres dues obertures també en forma d'òcul estan tapades per un retaule renaixentista del segle xvi, en honor del sant patró Sant Bartomeu, i que presideix l'altar. Sobresortint del mur dels peus de la nau hi ha un petit campanar d'espadanya amb un sòl ull. Referències Vegeu també Llista d'esglésies catòliques d'Andorra
Iglesia de San Bartolomé (Soldeu)

San Bartolomé de Soldeu —Sant Bartomeu de Soldeu en catalán original—​ es una pequeña iglesia situada al extremo este de Soldeu cerca del camino real y a pocos metros de Cal Calbó, parroquia de Canillo, Andorra. Registrada como bien de interés cultural,​ fue construida entre los siglos XVII o XVIII. Su estilo corresponde al tipo de arquitectura religiosa popular de época barroca. Hasta 1915 fue la capilla de la familia Calbó, que la cedió al pueblo.​ Descripción Antigua capilla privada de la Casa Molines y de la familia Calbó posteriormente, consta de una nave prolongada por un ábside, ambos cuadrangulares. El porche y la sacristía se encuentran adosados en la parte sur de la nave, que está cubierta con una bóveda de cañón, la planta tiene pilares adosados a los muros y la imposta está realizada con una moldura. La iluminación interior se realiza por medio de dos ventanas, la que se encuentra en el muro sur tiene forma de aspillera. En el templo, en la parte de sus pies hay el coro realizado en madera y por encima de él se encuentra una ventana en forma de óculo. Otras dos aberturas en forma también de óculo están tapadas por un retablo renacentista, del siglo XVI, en honor del santo patrono San Bartolomé y que preside el altar. Cabe destacar la presencia de un baldaquino del siglo XV, el único existente en el principado, con elementos ornamentales góticos y una pintura representando la glorificación de Jesucristo. En el exterior hay un pequeño campanario de espadaña de un único hueco.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de San Bartolomé.
Église Saint-Barthélemy de Soldeu

L'église Saint-Barthélemy (catalan : església de Sant Bartomeu) est une église de la paroisse de Canillo, située dans le village de Soldeu, en Andorre. Description Ancienne chapelle privée de la Casa Molines et plus tard de la famille Calbó, la petite église a été construite entre le XVIIe et le XVIIIe siècle dans un style d'architecture religieuse populaire de l'époque baroque. En 1915, la famille Calbó la donne à la commune. Depuis 2003, l'église est protégée comme bien d'intérêt culturel. Elle se compose d'une nef rectangulaire prolongée par une abside. Le porche et la sacristie sont rattachés à la partie sud de la nef, qui est couverte d'une voûte en berceau. Un retable Renaissance du XVIe siècle est dédié à saint Barthélemy. Sur le toit, un petit clocher-mur possède un seul creux intégrant une petite cloche. Références Liens externes (ca) « Església de Sant Bartomeu de Soldeu », sur www.govern.ad > Patrimoine culturel immobilier. Portail de l’Andorre Portail des Pyrénées Portail de l’architecture chrétienne
Sant Andreu d'Arinsal

L'església de Sant Andreu d'Arinsal és una església situada al centre històric del nucli urbà d'Arinsal, a la parròquia de la Massana, que va ser construïda, aproximadament, el segle xvii. El conjunt va ser restaurat de manera integral entre els anys 1963-1964, seguint un projecte dissenyat per Cèsar Martinell. Posteriorment, el 2004, es realitzaria una segona intervenció, que va incloure el soler de fusta, l'arrebossat interior i la il·luminació. Aleshores també es va restaurar el retaule de la Mare de Déu, datat del segle xvii, així com la talla de Sant Andreu, dels segles XVII-xviii. Descripció Es tracta d'una església petita de planta quadrangular, que va ser construïda directament sobre la roca. Integrada en el paisatge, una de les seves cantonades està aixamfranada, adaptant-se així a la forma de la penya i permentent també el pas del carrer. Pel que fa al campanar, que és de tipus torre, també mostra una planta quadrangular, trobant-se adossat a la façana de l'església i a la de la casa del costat. A la part inferior s'hi troba un pas que permet vorejar l'església. A més, disposa d'una obertura d'arc de mig punt a cada lateral, estant cobert a quatre aigües. Pel seu costat, l'església es cobreix a dues aigües, amb encavallades de fusta i llosa de llicorella. La façana principal del conjunt es`ta orientat cap al sud. Disposa d'una porta simple de fusta i un òcul sota el trencant de la teulada. Al llindar de la porta hi ha inscrit l'any 1964. També hi ha una altra data, el 1884. al llindar de fusta situat al pas de sota del campanar. No hi ha cap tipus d'arrebossat, essent l'aparell constructiu molt irregular, de pedra lligada amb morter de fang. A l'interior es pot apreciar una planta quadrangular, amb un cor de fusta als peus de nau on hi ha una porta que dirigeix al campanar. Referències
Església de Sant Andreu d'Arinsal

Església de Sant Andreu d'Arinsal is a church located in Arinsal, La Massana Parish, Andorra. It is a heritage property registered in the Cultural Heritage of Andorra. It was built in the 17th century. The church has a 17th century altarpiece of the Virgin Mary and a 17th–18th century carving of Saint Andrew. History Església de Sant Andreu d'Arinsal is located in Arinsal, La Massana Parish, Andorra. It is a heritage property registered in the Cultural Heritage of Andorra. It was built in the 17th century, and faces south. The church was completely restored in 1963 and 1964 by architect Cèsar Martinell. There is a cemetery. The building has a rectangular plan, and is built directly on the rock with no foundations. One corner is chamfered to fit the rock contours. The wooden lintel above the main door is dated 1964, while the lintel to the bell tower, accessed internally, is dated 1884. The bell tower, which is square, attaches to the church and also to the wall of the house next door. The tower has a hipped roof and semicircular openings on two sides. The church and bell tower are of stone with clay mortar, and are not plastered. The church has two gables, with wooden trusses. In 2004, a second renovation was carried out, and the altarpiece of the Virgin Mary, dating from the 17th century, and the carving of Saint Andrew, from the 17th-18th centuries, were also restored. The church is administered by the diocese of Urgell. References
Iglesia de San Andrés (Arinsal)

La iglesia de San Andrés de Arinsal (en catalán: Església de Sant Andreu d'Arinsal) es una iglesia construida en el pueblo de Arinsal en Andorra.​ Situación La iglesia se ubica en el centro del pueblo de Arinsal,​ en la parroquia de La Massana en Andorra.​ Historia La construcción de la iglesia tuvo lugar en el siglo XVII.​ Una restauración integral tuvo lugar entre 1963 y 1964 dirigida por el arquitecto catalán Cèsar Martinell. La iglesia ha sido representada sobre un sello andorrano emitido en 1992 y dibujado por Ève Luquet. Arquitectura La iglesia posee una base cuadrangular. Está construida directamente sobre un suelo rocoso, y su fachada principal está orientada al sur. El estilo arquitectónico dominante del edificio es el barroco. Una pintura del siglo XVIII es visible en el interior.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de San Andrés.
Église Saint-André d'Arinsal

L'église Saint-André (catalan : església de Sant Andreu) est un édifice religieux catholique situé dans le village d'Arinsal en Andorre. Situation L'église se situe au cœur du village d'Arinsal au sein de la paroisse de La Massana en Andorre. Historique La construction de l'église a eu lieu au XVIIe siècle. Une restauration intégrale a eu lieu entre 1963 et 1964 dirigée par l'architecte catalan Cèsar Martinell. L'église a été représentée sur un timbre andorran émis en 1992 et dessiné par Ève Luquet. Architecture L'église, tout comme son clocher, possède un plan de base quadrangulaire. Elle est construite directement sur un socle rocheux et sa façade principale est orientée au sud. Le style architectural dominant de l'édifice est le baroque. Une peinture du XVIIIe siècle est visible à l'intérieur. Références Annexes Article connexe Liste des églises romanes d'Andorre Liens externes (ca) « Església de Sant Andreu d'Arinsal », sur www.govern.ad > Patrimoine culturel immobilier. Portail de l’Andorre Portail des Pyrénées Portail de l’architecture chrétienne