Базилика Санта Марија Мађоре

Санта Марија Мађоре (), такође позната као Базилика Свете Марије Велике, једна је од четири главне папске базилике и једна од Седам ходочасничких цркава у Риму. Као највећа маријанска црква у Риму, сматра се првим маријанским светилиштем у западном свету и мајком свих светилишта. Санта Марија Мађоре се налази на Есквилину, 15. рејону Рима, на Тргу Есквилин. Према Латеранском споразуму из 1929. између Свете столице и Италије, базилика се налази у Италији, а не у Ватикану. Међутим, као имовина Свете столице, Италија је обавезна да штити њено власништво и да јој призна „имунитет који међународно право додељује седиштима дипломатских агената страних држава”. Комплекс зграда стога има статус донекле сличан амбасади. У базилици се чува поштована икона Salus Populi Romani, која приказује Пресвету Богородицу као здравље и заштитницу римског народа, којој је канонско крунисање доделио папа Гргур XVI 1838. године. Имена Базилика се понекад назива Госпа Снежна, име које јој је дато у Римском мисалу од 1568. до 1969. године у вези са литургијским празником годишњице њеног освећења 5. августа, празником који је тада називан Dedicatio Sanctae Mariae ad Nives („Посвета Свете Марије Снежне”). Ово име за базилику постало је популарно у 14. веку у вези са легендом да су око 352. године, током „понтификата Либерија, римски патрициј Џон и његова супруга, који нису имали наследнике, заветовали да ће донирати своју имовину Девици Марији.” Пар се молио да им она открије како да располажу својом имовином њој у част. Дана 5. августа, у јеку римског лета, снег је пао током ноћи на врху брежуљка Есквилин. У знак послушности визији Девице Марије коју су имали исте ноћи, пар је саградио базилику у част Марије на самом месту које је било покривено снегом. Легенда је први пут забележена тек након 1000. године нове ере. Можда се подразумева у ономе што Liber Pontificalis с почетка 13. века каже о папи Либерију: „Саградио је базилику свог имена близу Ливијине пијаце”. Приказана је на слици Чуда снега из раног 15. века коју је урадио Мазолино да Паникале. Празник се првобитно звао Dedicatio Sanctae Mariae („Посвета Свете Марије”), и славио се само у Риму док није уврштен у Општи римски календар, са додатком ad Nives у имену, 1568. године. Конгрегација коју је именовао папа Бенедикт XIV 1741. године предложила је да се читање легенде избаци из Службе и да се празнику врати првобитно име. Ништа није предузето поводом предлога све до 1969. године, када је читање легенде уклоњено, а празник назван In dedicatione Basilicae S. Mariae („Посвета базилике Свете Марије”). Легенда се и даље обележава бацањем белих латица ружа са куполе током прославе мисе и током друге вечерње на дан празника. Најранија грађевина на том месту била је Либеријанска базилика или Santa Maria Liberiana, по папи Либерију (352–366). Ово име можда потиче од исте легенде, која говори да је, попут Џона и његове жене, папи Либерију у сну речено за предстојећи летњи снег, те је он отишао у процесији до места где се то догодило и тамо означио подручје на којем црква треба да буде изграђена. Liberiana је и даље укључено у неке верзије имена базилике, а „Либеријанска базилика” се може користити као савремено, као и историјско име. С друге стране, име „Либеријанска базилика” може бити независно од легенде, јер је, према Пијусу Паршу, папа Либерије претворио палату породице Сицинини у цркву, која је због тога названа „Сицинини базилика”. Ову зграду је затим заменила садашња структура посвећена Марији под папом Сикстом III (432–440). Међутим, неки извори наводе да је адаптација постојеће зграде у цркву на месту данашње базилике извршена 420-их година под папом Целестином I, непосредним претходником Сикста III. Дуго пре најранијих трагова приче о чудесном снегу, црква данас позната као Санта Марија Мађоре звала се „Света Марија од Јасли” (Sancta Maria ad Praesepe), име које је добила због своје реликвије јасли или колевке Исусовог рођења, четири даске од платана за које се верује да су донете у цркву, заједно са петом, у време папе Теодора I (640–649). Ово име се појављује у тридентским издањима Римског мисала као место за папину мису (стациона миса) у Божићној ноћи, док се име „Марија Велика” појављује за цркву стационе мисе на Божић. Статус папске главне базилике Католичка црква може бити почаствована титулом базилике само апостолским декретом или прастарим обичајем. Санта Марија Мађоре је једна од четири које носе титулу „главне базилике”. Остале три су базилике Светог Јована Латеранског, Светог Петра и Светог Павла изван зидина. Титула главне базилике некада се користила шире, будући да је била везана, на пример, за Базилику Свете Марије од Анђела у Асизију. Заједно са осталим главним базиликама, Санта Марија Мађоре се такође назива „папском базиликом”. Пре 2006. године, четири папске главне базилике, заједно са Базиликом Светог Лоренца изван зидина, називале су се „патријаршијским базиликама” Рима. Када је папа Бенедикт XVI напустио титулу „патријарха Запада”, титула Санта Марија Мађоре промењена је из патријаршијске у папску базилику, као што се налази на њеном веб-сајту, а свака је била повезана са једним од пет древних патријаршија. Санта Марија Мађоре била је повезана са Антиохијском патријаршијом. Године 2024, папа Фрања вратио је титулу, поништавајући одрицање папе Бенедикта XVI, али, за сада, ознака цркве остала је непромењена. Пет папских базилика заједно са Базиликом Часног крста у Јерусалиму и Базиликом Светог Себастијана изван зидина биле су традиционалне седам ходочасничких цркава Рима, које су посећивали ходочасници током свог ходочашћа у Рим следећи итинерар од 20 km (12 mi) који је успоставио Филип Нери 25. фебруара 1552. године. Историја Данас постоји сагласност да је садашња црква саграђена на Циспијском огранку римског брежуљка Есквилин под папом Целестином I (422–432), а не под папом Сикстом III (432–440), који је освештао базилику 5. августа 434. Девици Марији. Посветни натпис на тријумфалном луку, Sixtus Episcopus plebi Dei (Сикст епископ народу Божијем), показатељ је улоге тог папе у изградњи. Поред ове цркве на врху Есквилина, папа Сикст III је наводно наручио обимне грађевинске пројекте широм града, које је наставио његов наследник папа Лав I Велики. Црква задржава језгро своје првобитне структуре, упркос неколико додатних грађевинских пројеката и оштећењима од земљотреса из 1348. године. Изградња цркава у Риму у овом периоду, као што је илустровано у Санта Марија Мађоре, била је инспирисана идејом да Рим није само центар света Римског царства, како је виђен у класичном периоду, већ центар хришћанског света. Санта Марија Мађоре, једна од првих цркава изграђених у част Девице Марије, подигнута је непосредно након Сабора у Ефесу 431. године, који је прогласио Марију Мајком Божијом. Папа Сикст III ју је саградио да обележи ову одлуку. Свакако, атмосфера која је генерисала сабор такође је изнедрила мозаике који красе унутрашњост посвете: „каква год да је била прецизна веза између сабора и цркве, јасно је да планери декорације припадају периоду концентрисаних расправа о природи и статусу Девице и оваплоћеног Христа.” Величанствени мозаици брода и тријумфалног лука, виђени као „прекретнице у приказивању” Девице, приказују сцене из њеног живота и живота Христа, као и сцене из Старог завета: Мојсија који удара Црвено море, и Египћане који се даве у Црвеном мору. Ричард Краутхајмер приписује величанственост рада и обилним приходима који су притицали папству у то време од земљишних поседа које је Католичка црква стекла током 4. и 5. века на италијанском полуострву: „Неки од ових поседа били су локално контролисани; већином је већ крајем 5. века управљано директно из Рима са великом ефикасношћу: централни рачуноводствени систем био је укључен у папску канцеларију; а буџет је очигледно припреман, један део прихода ишао је папској администрацији, други за потребе свештенства, трећи за одржавање црквених зграда, а четврти за добротворне сврхе. Ове казне омогућиле су папству да током 5. века спроведе амбициозан грађевински програм, укључујући Санта Марија Мађоре.” Мири Рубин верује да је изградња базилике била под утицајем и виђења Марије као оне која би могла представљати царске идеале класичног Рима, спајајући стари Рим и нови хришћански Рим: „У Риму, граду мученика, ако више не царева, Марија је била фигура која је могла веродостојно носити царска сећања и представе.” Гргур Велики је можда био инспирисан византијским побожностима према Богородици (Мајци Божијој) када је, након што је постао папа током куге 590. године која је однела живот његовог претходника, наредио да седам процесија прође градом Римом певајући Псалме и Kyrie Eleison, како би се умирио гнев Божији. Процесије су почеле у различитим деловима града, али уместо да се коначно споје код Светог Петра, који је увек био традиционални заштитник Рима, он је наредио да се процесије уместо тога споје код Санта Марија Мађоре. Када су се папе вратиле у Рим након периода Авињонског папства, зграде базилике постале су привремена Палата папа због оронулог стања Латеранске палате. Папска резиденција је касније премештена у Ватиканску палату у ономе што је сада Ватикан. Базилику су рестаурирали, поново украшавали и проширивали различити папе, укључујући Евгенија III (1145–1153), Николу IV (1288–1292), Климента X (1670–1676) и Бенедикта XIV (1740–1758), који је 1740-их година наручио Фердинанду Фуги да изгради садашњу фасаду и модификује унутрашњост. Унутрашњост Санта Марија Мађоре претрпела је опсежну реновацију која је обухватила све њене олтаре између 1575. и 1630. године. Године 1966, археолози који су ископавали испод базилике пронашли су остатке римске грађевине укључујући царски календар са фастима и пољопривредним белешкама и илустрацијама. На основу календара, рушевине су датиране у око 200. годину од стране Салцманове и у 4. век од стране Мађија. Године 2025, папа Фрања је сахрањен у базилици у бочном броду између капеле Сфорца и Паолинске капеле. Архитектура Оригинална архитектура Санта Марија Мађоре била је класична и традиционално римска, можда да би пренела идеју да Санта Марија Мађоре представља стари царски Рим као и његову хришћанску будућност. Како један научник каже, „Санта Марија Мађоре толико личи на царску базилику из другог века да се понекад мислило да је адаптирана од базилике за употребу као хришћанска црква. Њен план је био заснован на хеленистичким принципима које је навео Витрувије у време Августа.” Иако је Санта Марија Мађоре огромна по својој површини, грађена је по плану. Дизајн базилике био је типичан за ово време у Риму: „висок и широк главни брод; бочни брод са сваке стране; и полукружна апсида на крају главног брода.” Кључни аспект који је учинио Санта Марија Мађоре тако значајним каменом темељцем у изградњи цркава током раног 5. века били су прелепи мозаици пронађени на тријумфалном луку и главном броду. Атински мермерни стубови који подржавају главни брод су још старији и потичу или из прве базилике или из друге античке римске грађевине. Тридесет шест је од мермера, а четири од гранита, стањени или скраћени да би их Фердинандо Фуга учинио идентичним, који им је обезбедио идентичне позлаћене бронзане капителе. Звоник из 14. века је највиши у Риму, са 246 стопа (око 75 м). Касетирани плафон базилике из 16. века, по дизајну Ђулијана да Сангала, наводно је позлаћен златом које је првобитно донео Кристифор Колумбо, а које су Фердинанд и Изабела поклонили шпанском папи, Александру VI. Мозаик апсиде, Крунисање Девице, је из 1295. године, потписан од стране фрањевачког фратра Јакопа Торитија. Базилика такође садржи фреске Ђованија Баљонеа у капели Боргезе. Фасада из 12. века маскирана је реконструкцијом, са заклоњеном лођом, коју је додао папа Бенедикт XIV 1743. године, према дизајну Фердинанда Фуге који није оштетио мозаике фасаде. Крило канонике (сакристије) са њене леве стране и одговарајуће крило са десне стране (дизајнирао Фламинио Понцио) дају предњој страни базилике изглед палате окренуте ка Тргу Санта Марија Мађоре. Десно од фасаде базилике налази се споменик који чини стуб у облику подигнуте топовске цеви на чијем врху је крст: подигао га је папа Климент VIII да би прославио крај француских верских ратова. На тргу испред фасаде уздиже се стуб са коринтским капителом, на чијем врху је статуа Девице и детета Исуса. Овај маријански стуб подигнут је 1614. године према дизајну Карла Мадерна током папства Павла V. Мадернова фонтана у подножју комбинује хералдичке орлове и змајеве Павла V (Боргезе). Сам стуб био је једини нетакнути остатак из Базилике Максенција и Константина на Римском форуму. Статуу на врху стуба израдио је вајар Гијом Бертело, а излио Орацио Чензоре. У папској були из године њене инсталације, папа је одредио три године индулгенција за оне који изговоре молитву Девици док поздрављају стуб. Унутрашњост Мозаици из петог века Мозаици пронађени у Санта Марија Мађоре једни су од најстаријих приказа Девице Марије у хришћанској касној антици. Како један научник каже: „Ово је добро показано декорацијом Санта Марија Мађоре у Риму... где је иконографски приказ Девице Марије изабран барем делимично да би се прославила потврда Марије као Богородице (носитељке Бога) од стране трећег васељенског Сабора у Ефесу 431. године нове ере.” Мозаици тријумфалног лука и брода у Санта Марија Мађоре дали су модел за будуће приказе Девице Марије. Утицаји ових мозаика укорењени су у касноантичком импресионизму који се могао видети у фрескама, сликама у рукописима и многим подним мозаицима широм вила у Африци, Сирији и Сицилији током 5. века. Ипак, крунисање Марије на апсиди урадио је много касније Торити по наруџбини папе Николе IV (13. век). Ови мозаици дали су историчарима увид у уметничке, верске и друштвене покрете тог времена. Како Маргарет Р. Мајлс објашњава, мозаици у Санта Марија Мађоре имају два циља: један да прославе Девицу Марију као Богородицу; а други да представе „систематску и свеобухватну артикулацију односа хебрејске Библије и хришћанских списа као односа у којем хебрејска Библија наговештава хришћанство.” Ово се објашњава двојним сликама догађаја из Старог завета и Новог завета приказаним на мозаицима тријумфалног лука и брода. Мозаици такође показују распон уметничке стручности и побијају теорију да је техника мозаика у то време била заснована на копирању из књига модела. Мозаици пронађени у Санта Марија Мађоре су комбинације различитих стилова уметности мозаика тог времена, према научнику уметности Робину Кормаку: „распон уметничке стручности и стварне сложености продукције тешко се могу свести на менталитет копирања. Тест случај су мозаици С. Марија Мађоре у Риму”. Тријумфални лук Тријумфални лук на почетку брода првобитно се називао апсидни лук, али је касније постао познат као тријумфални лук. Тријумфални лук илустрован је величанственим мозаицима који приказују различите сцене Христа и Девице Марије. Постојала је разлика у стиловима коришћеним у мозаицима тријумфалног лука у поређењу са онима у броду. Стил тријумфалног лука био је много линеарнији и равнији, како га један научник описује, без толико акције, емоција и покрета у њима као што је било у старозаветним мозаицима брода. Једна од првих сцена која је била видљива на тријумфалном луку била је плоча Христовог устоличења са групом анђела као његовим двором. Како један историчар описује: „На апсидном луку Христ је устоличен, млади цар кога служе четири коморника, наравно анђела”. Ово је савршен пример уметности мозаика у 5. веку. Друга плоча пронађена на тријумфалном луку је она Девице. Она је крунисана и обучена у шарени вео. Њена гардероба суптилно подсећа на ону римске царице. Њен божански син хода са њом, а пратња анђела и Јосиф спремни су да је поздраве. „Девица... показује до савршенства импресионистички карактер мозаика.” Друга плоча позната је као Поклоњење мудраца. Овај мозаик приказује Богомладенца и Девицу и долазак три мудраца, „мозаици који илуструју Христов први долазак и његову младост покривали су тријумфални лук.” Друга плоча приказује Девицу у пратњи пет мученика. Брод Брод базилике био је прекривен мозаицима који представљају старозаветне догађаје Мојсија који води Јевреје из Египта преко Црвеног мора. „Мозаици брода (који представљају приче из старозаветне историје и сходно томе нуде хришћанима у Риму нову ’прошлост’) илузионистички су на живописан и импресионистички начин” како то овај научник каже, сцена је била испуњена покретом, емоцијом и требало је да инспирише размишљање о „новој” прошлости Рима; прошлости Старог завета. Како један научник описује: „Мојсије удара воде Црвеног мора херојским гестом, његова тога у светлим и тамним сивим и плавим тоновима, али оивичена црном, набори белим линијама, туника испод светло плава; човек поред њега носи тамно плаву тогу преко сиве и беле тунике.” Друга плоча приказује пропаст Египћана у Црвеном мору. Посматрач описује мозаик: „Египћани, одевени у плави оклоп са златним тракама и скерлетним плаштовима који дивље лепршају, даве се у зеленкасто-плавим водама; коњи, бели или светло смеђи, сенчени тамнијим смеђим тоновима, истакнути белом, опрема јарко црвена.” Сикстинска капела и Крипта Рођења Испод главног олтара базилике налази се Крипта Рођења или Витлејемска крипта, са кристалним реликвијаром који је дизајнирао Ђузепе Валадје и за који се каже да садржи дрво из Светих јасли рођења Исуса Христа. Овде је место сахране Јеронима, црквеног учитеља из 4. века који је превео Библију на латински језик (Вулгату): Фрагменти скулптуре Рођења за коју се верује да је дело Арнолфа ди Камбија из 13. века пренети су испод олтара велике Сикстинске капеле десно од трансепта цркве. Ова капела Пресветог Сакрамента названа је по папи Сиксту V, и не треба је мешати са Сикстинском капелом у Ватикану, названом по папи Сиксту IV. Архитекта Доменико Фонтана дизајнирао је капелу, која садржи гробнице самог Сикста V и његовог раног патрона папе Пија V. Главни олтар у капели има четири позлаћена бронзана анђела Себастијана Тоређанија, који држе циборијум, који је модел саме капеле. Испод овог олтара налази се Ораторијум или Капела Рођења, на чијем је олтару, у то време смештеном у Крипти Рођења испод главног олтара саме цркве, Игнасио де Лојола служио своју прву мису као свештеник 25. децембра 1538. године. Непосредно изван Сикстинске капеле налази се гробница Ђан Лоренца Бернинија и његове породице. Маниристичку унутрашњу декорацију Сикстинске капеле завршио је (1587–1589) велики тим уметника, под управом Чезаре Небије и Ђовани Гвере. Док биограф уметности Ђовани Баљоне приписује конкретна дела појединачним уметницима, новија истраживања откривају да је рука Небије цртала прелиминарне скице за многе, ако не и све фреске. Баљоне такође признаје да се улоге Небије и Гвере могу сажети као „Небија је цртао, а Гвера надгледао тимове”. Остали укључују Фердинанда Сермеија, Ђакома Стелу, Паула Брила и Ферауа Фенцонија. Паолинска капела (или Капела Боргезе) и Salus Populi Romani Стуб на Тргу Санта Марија Мађоре слави чувену икону Девице Марије која се сада чува у капели Боргезе у базилици. Позната је као Salus Populi Romani („Заштитница римског народа” или „Здравље римског народа”) због чуда у којем је икона наводно помогла да се куга држи даље од града. Икона је стара најмање хиљаду година, а према традицији насликао ју је из живота Св. Лука Еванђелиста користећи дрвени сто Свете породице у Назарету. Salus Populi Romani хвалило је неколико папа и деловала је као кључни мариолошки симбол. Пре него што је постао папа Пије XII, кардинал Еуђенио Пачели служио је своју прву католичку мису пред сликом унутар капеле Боргезе на Ускрс, 2. априла 1899. У децембру 1953. године, икона је ношена кроз Рим како би се започела прва маријанска година. Дана 1. новембра 1954. године, икону је пренео и званично крунисао папа Пије XII у Базилици Светог Петра док је држао лични говор и увео нови маријански празник Марије Краљице. Будући папе Павле VI, Јован Павле II, Бенедикт XVI и Фрања посетили су Salus Populi Romani и предводили литургијске прославе. Папска базилика Као папску базилику, Санта Марија Мађоре често користи папа. Он тамо председава обредима за годишњи празник Успења Маријиног 15. августа. Осим за неколико свештеника и архипрезвитера базилике, главни олтар са надстрешницом резервисан је само за употребу папе. Папа Фрања посетио је базилику дан након свог избора. Папа поверава базилику архипрезвитеру, обично кардиналу. Раније је архипрезвитер био титуларни Латински патријарх Антиохије, титула укинута 1964. године. Од 4. јула 2025. године, архипрезвитер је Роландас Макрицкас. Поред архипрезвитера и његових помоћних свештеника, присутан је и каптол каноника. Свештеници редемптористи, доминиканци и фрањевци Безгрешне служе цркви. Краљ Шпаније, тренутно Филип VI, је ex officio протоканон каптола базилике. Као папа, Фрања је често посећивао базилику, углавном да би посетио Salus Populi Romani. Посећивао ју је пре и после путовања ван Ватикана, називајући икону својом „великом побожношћу”. Такође је изградио гробницу поред иконе која ће бити његово последње почивалиште након његове смрти 2025. године. Фрања је сахрањен у Санта Марија Мађоре поподне у суботу, 26. априла 2025. године, након погребне поворке из Ватикана. Фрања је тиме постао први папа сахрањен ван Ватикана од Лава XIII 1903. године, и први папа сахрањен у Санта Марија Мађоре од Климента IX 1669. године. Архипрезвитери Базилике Санта Марија Мађоре од 1127. Списак архипрезвитера од 1127. године. Главна уметничка дела у базилици Антички римски пољопривредни календар Ранохришћански циклус мозаика који приказује старозаветне догађаје, 5. век Salus Populi Romani, веома поштована рана икона Девице и Детета. Надгробни споменик Климента IX (1671) од Карла Раиналдија са папском бистом од Доменика Гвидија. Статуа краља Филипа IV од Шпаније од Ђан Лоренца Бернинија, 1666. Привремени катафалк за Филипа IV од Шпаније дизајниран 1665. од стране Раиналдија, више не постоји. Надгробни споменик папе Николе IV, дизајнирао Доменико Фонтана 1574. године. Биста Констанца Патриција од Алгардија. Фреске сакристије од Доменика Пасињана и Ђузепеа Пуље. Скулптура главног олтара од Пјетра Брачија, (око 1750). Статуа Пија IX у молитви од Ињација Ђакометија, (око 1880). Фреске Паолинске капеле, од Гвида Ренија Фреске за споменик Климента VIII, Ланфранко Гробнице капеле Чези од Гуљелма дела Порте Олтар, исповедаоница и Презепио (јасле) скулптуре од Арнолфа ди Камбија, око 1290. Сахране у цркви Уметници Ђан Лоренцо Бернини Ђироламо Муцијано Племство Полина Бонапарта Јунио Валерио Боргезе Свештенство и верске личности Надбискуп Доменико Калојера Кардинал Гвидо Асканио Сфорца Кардинал Уго Полети Кардинал Карло Фурно Кардинал Бернард Франсис Ло Свети Јероним, мошти Папе Папа Климент VIII Папа Климент IX Папа Фрања Папа Хонорије III (више не постоји) Папа Никола IV Папа Павле V Папа Св. Пије V Папа Сикст V Галерија Види још Света столица Римокатоличка маријанска црква Ватикан Напомене Референце Цитати Литература Спољашње везе Eternal Word Television Network, Global Catholic Network (EWTN) Profile of Basilica di Santa Maria Maggiore. Kunsthistorie.com gallery Архивирано 2007-09-29 на сајту Wayback Machine Satellite Photo of St. Mary's Major Basilica Званични веб-сајт „Santa Maria Maggiore”. New International Encyclopedia. 1905. High-resolution 360° Panoramas and Images of Santa Maria Maggiore | Art Atlas Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (21. септембар 2023) "Beggar's Rome" – A self-directed virtual tour of Santa Maria Maggiore Basilica and other Roman churches