NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Мост Изабеллы II

Мост Изабеллы II — мост через реку Гвадалквивир в городе Севилье. История В конце апреля 1844 года Консультативный совет по дорогам и каналам одобрил проект строительства первого постоянного моста, представленный французскими инженерами, с учётом четырёх дополнительных технических предписаний. Четвертым из этих предписаний было то, что камень острова Сан-Фернандо, предназначенный для строительства, должен быть заменен камнем из другого карьера по эстетическим соображениям. Строительство моста началось 30 июня 1845 года и с предполагаемой стоимостью в 70 тысяч реалов. Строительство моста завершилось в 1852 году. С 17 по 29 января 1852 года были проведены испытания. Открытие состоялось 23 февраля 1852 года во время шествия, которое началось в приходе Триана — Санта-Ана. В процессии приняли участие архиепископ, гражданский губернатор Франсиско Ирибаррен, мацерос, муниципальный оркестр и военный парад под председательством генерал-капитана Севильи. Архиепископ благословил мост в его середине именем Изабель II. В тот же день прошли муниципальные празднества, соревнования по плаванию и концерты музыкальных коллективов. Публичное открытие состоялось 30 июня 1852 года. 9 мая 1852 года капитан порта издал правила плавания под мостом. В 1950-х годах Управление общественных работ заказало инженеру Карлосу Фернандесу Касадо, ответственному за управление мостов и сооружений, отчёт о состоянии моста. 18 октября 1958 года было решено закрыть мост для движения тяжелых транспортных средств. Тогда министр Вигон полагал, что мост необходимо заменить другим. В 1964 году министерство настаивало на этом вопросе, и был составлен проект бетонного моста с тремя пролетами через реку, но он не был построен. Примечания Ссылки Información gráfica y técnica en Factoría Urbana
Jardines de Orive (Córdoba)

Los jardines de Orive es un parque urbano de Córdoba (España), situado entre la calle Pedro López y la plaza de Orive. Los jardines fueron inaugurados en el año 2004, creados a partir de diferentes huertas pertenecientes al palacio de los Villalones, también conocido como palacio de Orive, y a los antiguos huertos del convento de San Pablo. Es uno de los primeros espacios verdes con los que cuenta el casco histórico desde hace siglos. Historia En excavaciones realizadas en 1992 en los jardines se hallaron restos del circo romano y un conjunto de casas de época almohade que conservaban decoración en sus muros. Con la conquista castellana de la ciudad por el monarca Fernando III en 1236, este espacio fue cedido para la construcción del convento de San Pablo y los monjes lo destinaron a huerto. Con la desamortización de Mendizábal en 1835, el convento se convirtió en un cuartel militar, que más tarde fue abandonado y finalmente se ordenó su demolición en 1848, dejando únicamente en pie la iglesia de San Pablo que continúa en la actualidad. La denominación de jardines de Orive se produjo debido a que este espacio hortícola fue adquirido por los propietarios del palacio de Orive, ubicado junto al mismo.​ En 1992 el Ayuntamiento de Córdoba adquirió el palacio de Orive y su huerto​ y en 1999 aprobó un proyecto para convertir este espacio verde en unos jardines públicos y abrirlos al público. El Ayuntamiento adjudicó en 2002 la primera fase de las obras para la remodelación de los jardines,​ en la que se realizaron catas arqueológicas entre 2003 y 2004 que volvieron a mostrar evidencias de la existencia de un barrio almohade, con un trazado más regular al previsto.​ Las obras concluyeron en diciembre de 2004 con un presupuesto de 252.000 euros.​ En 2007 el Ayuntamiento adjudicó por casi 570.000 euros la segunda fase de obras que incluyó la creación de un estanque, la instalación de columpios infantiles y gimnasia para mayores, también en este último año han construido una chancha de baloncesto para los jóvenes; también gastaron en iluminación y nuevas especies vegetales. Los trabajaron concluyeron unos diez meses más tarde.​ En junio de 2022 comenzaron las obras para unir la calle Capitulares, donde se encuentran el templo romano y el ayuntamiento, con los jardines de Orive, en un nuevo acceso con un presupuesto de 458.000 euros.​ Durante las obras se encontró una alberca del siglo IX, probablemente perteneciente a la almunia del emir Abdalá I de Córdoba (r. 888-912), además de una portada renacentista del siglo XVI cuyos tres vanos se cegaron en el siglo XIX al enajenarse el huerto.​ A pesar de que la inauguración fue el 17 de junio de 2023,​ la apertura al público se produjo el 21 de julio de ese año.​ Sala Orive La Sala Orive, ubicada en los jardines, es la antigua sala capitular del convento de San Pablo. Se trata de una obra del siglo XVI, de Hernán Ruiz II, que quedó inconclusa. Su rehabilitación para ser convertida en sala de exposiciones comenzó en 2006 y concluyó dos años más tarde.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Jardines de Orive.
Església Catòlica Palmariana

L'Església Catòlica Palmariana (oficialment Iglesia Cristiana Palmariana de los Carmelitas de la Santa Faz) és una organització religiosa sevillana que es va escindir de l'Església Catòlica Romana i és liderada pel seu propi papa. Història L'Església Palmariana es va establir com a grup el 1975 per Clemente Domínguez i Gómez, que es dedicava a Sevilla a fer assegurances i declarà haver vist la Mare de Déu a prop d'un poblet anomenat Palmar de Troya i va difondre que la Mare de Déu li havia donat instruccions per a alliberar l'Església Catòlica de les seues heregies i del comunisme. Abans que Clemente comencés la seua carrera com a endeví, les vidents a El Palmar de Troya havien estat en primer lloc unes xiquetes. Aquesta peculiar església també venera els seus propis sants; entre ells: Sant Francisco Franco Sant Luis Carrero Blanco Sant José Antonio Primo de Rivera, màrtir Sant Cardenal Cisneros Sant José Calvo Sotelo, màrtir Sant Monsenyor Josepmaria Escrivà de Balaguer Sant Pelai I Excomunicats Rei Joan Carles I Joan Pau II Església Catòlica Tots els sacerdots obrers Tots els espectadors que han vist el film Jesucrist superstar Papes de l'Església Palmariana Clemente Domínguez i Gómez (Gregorio XVII) - Nomenat segons la seua versió, per Déu mateix, fou el líder de l'Església Catòlica Palmariana des d'agost de 1978 fins al març de 2005, quan va morir. Manuel Alonso i Corral (Pere II) - Autoproclamat i exerceix des de 2005 fins al juliol de 2011. Va morir, amb 76 anys, el 15 de juliol de 2011. Sergio María (Gregorio XVIII): Després de la mort de Manuel Alonso Corral, va ser escollit en conclave el seu secretari d'Estat, el pare Sergio María. Ex militar espanyol, de Mula (Múrcia). Markus Josef Odermatt (Papa Pere III) Cinema La història es va dur al cinema per Javier Palmero en el film Manuel y Clemente (1985). Escissions de l'Església Palmariana Al llarg de la seva història s'han produït nombrosos abandonaments i escissions. Una de les primeres va ser l'"Orden de la Cruz Blanca" (Ordre de la Creu Blanca), liderada per Félix Arana, que en els anys 80 es va separar de l'organització palmariana i va estructurar la seua pròpia església. Existeix també un grup format per bisbes de l'Església Catòlica Palmariana independents del grup del Palmar de Troya, ubicats a Archidona. Aquest grup rebutja Pere II i el consideren antipapa, ja que foren excomunicats i expulsats per causa d'uns suposats robatoris en la congregació. Referències Enllaços externs Pàgina oficial - Iglesia Cristiana Palmariana Arxivat 2007-06-03 a Wayback Machine. Página de bisbes independents del Palmar de Troya a Archidona Arxivat 2007-04-01 a Wayback Machine. Clemente Domínguez, el 'Papa' de El Palmar de Troya El Palmar de Troya Arxivat 2006-11-07 a Wayback Machine.
Palmarijanska Kršćanska Crkva

Palmarijanska Kršćanska Crkva, također poznata kao Palmarijanska Katolička Crkva, mala je Kršćanska crkva sa biskupskom stolicom u mjestu El Palmar de Troya u Španjolskoj. Palmarijanska Crkva tvrdi da je ona Jedna, Sveta, Katolička i Apostolska Crkva koju je osnovao Isus Krist. Mnogi novinari i bivši članovi opisuju Crkvu kao kult. Organizacija Palmarijanski pape Palmarijanska Crkva smatra Patrijarhat El Palmar de Troya trenutnom Svetom Stolicom Katoličke Crkve i samim tim kao svoje prethodnike smatra sve Katoličke pape od Petra do pape Pavla VI. Od smrti Pavla VI. Palmarijanska Crkva smatra da je Rim zapao u otpadništvo i sve pretendente u Vatikanu od Albina Luciania nadalje smatra antipapama i "predvodnicima Antikrista". Do danas, Palmarijanska Crkva je imala 4 pape, uključujući trenutnog papu Petra III. od 2016. godine. Palmarijanska Crkva za sad nije održala ni jednu konklavu, nego je Državni sekretar automatski postajao papa. Izvori
Almuñécar

Almuñécar je město nacházející se v autonomním společenství Andalusie, v provincii Granada, ve Španělsku. Žije zde přibližně 28 tisíc obyvatel. Partnerská města Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Almuñécar na Wikimedia Commons Encyklopedické heslo Almuñecar v Ottově slovníku naučném ve Wikizdrojích Oficiální stránky
Almuñécar

Almuñécar ist ein Ort in der spanischen Autonomen Region Andalusien an der Costa Tropical, einem Küstenstreifen zwischen Nerja (Provinz Málaga) und Motril (Provinz Granada) mit subtropischem Klima. Der Ort liegt an der Mündung des Río Verde. Der westlich gelegene Nachbarort La Herradura ist heute ein Ortsteil. Das Klima in Almuñécar ist mediterran bis subtropisch. Durchschnittlich 340 Sonnentage und milde Temperaturen – stets über 12 °C und im Durchschnitt 17,6 Grad Celsius – prägen die Stadt. Geschichte Almuñécar entstand aus einer phönizischen Siedlung namens Sexi oder Hexi, auch heute nennen sich die Einwohner teilweise noch Sexitanos. Aus römischer Zeit, als Sexi zunächst zur Provinz Hispania Ulterior und später Baetica gehörte, hat sich ein Aquädukt erhalten. Strabo berichtet, dass der Stadtname auch zum Handelsnamen für Salzfisch geworden sei. Unter der maurischen Herrschaft blühte der Fischerort auf, jetzt unter dem Namen المنكب / al-Munakkab. Der Legende zufolge soll hier der überlebende Umayyade ʿAbd ar-Raḥman 755 erstmals andalusischen Boden betreten haben. Infrastruktur und Wirtschaft Seit dem Tod Francisco Francos im Jahr 1975 ist die Ortschaft Almuñécar innerhalb der Provinz Granada zu einem der wichtigsten Touristenorte im Hochsommer geworden. Der Ort besitzt gute Verkehrsanbindungen und ein eigenes Fußballstadion. Almuñécar ist darüber hinaus ein wichtiger Produktionsort für subtropische Früchte wie Avocados, Cherimoyas, Mangos, Kiwis etc. Bevölkerungsentwicklung Strände Almuñécar verfügt über 19 km Küstenlinie und 26 Strände. Die Strände Velilla, San Cristóbal und La Herradura sind vom spanischen Institut für Qualität im Tourismus ausgezeichnet worden. Daneben gibt es für die andalusische Küste typische Buchten und sogar Nacktbadestrände. Sehenswürdigkeiten Castillo de San Miguel, erbaut im 16. Jahrhundert Parroquia de la Encarnación, im Mudéjarstil, 16. Jahrhundert Städtepartnerschaften Fürstenfeldbruck in Bayern, Deutschland Deutschland (Seit 25. Juni 2005) Livry-Gargan in Île-de-France, Frankreich Frankreich Cerveteri in Latium, Italien Italien Al-Hoceima, Marokko Marokko Baracoa, Kuba Kuba Chinguetti, Mauretanien Mauretanien Hendersonville USA-North Carolina North Carolina, Vereinigte Staaten Vereinigte Staaten Chan Yunis, Staat Palästina Palästina Kélibia, Tunesien Tunesien Kuwait, Kuwait Kuwait Larache, Marokko Marokko Puerto de la Cruz, Spanien Spanien Weblinks Einzelnachweise
Almuñécar

Almuñécar település Spanyolországban, Granada tartományban. Almuñécar Ítrabo, Otívar, Salobreña, Jete és Nerja községekkel határos. Lakosainak száma 27 544 fő (2025). Népesség A település népessége az elmúlt években az alábbi módon változott: Jegyzetek További információk Hivatalos oldal
Almuñécar

Almuñécar (uitspraak: almoenjeekar, klemtoon op ee) is een gemeente in de Spaanse provincie Granada in de regio Andalusië met een oppervlakte van 83 km². Almuñécar telt 27.397 inwoners (1 januari 2016). Het is de belangrijkste badplaats van de Costa Tropical. Deze toeristische trekpleister heeft een belangrijk verleden, daterend van zo'n 3000 jaar geleden toen de Feniciërs een groot deel van Europa hadden veroverd. Men kan nog enkele begraafplaatsen uit die tijd terugvinden in Almuñecar. Maar ook de Romeinen en Arabieren hebben hier belangrijke nederzettingen gehad. Demografische ontwikkeling Bron: INE; 1857-2011: volkstellingen
Almuñécar

Almuñécar – gmina w Hiszpanii, w prowincji Grenada, w Andaluzji, o powierzchni 83,36 km². W 2011 roku gmina liczyła 27 703 mieszkańców. Ma klimat podzwrotnikowy. Współpraca Al-Araisz, Maroko Fürstenfeldbruck, Niemcy Livry-Gargan, Francja Cerveteri, Włochy Puerto de la Cruz, Hiszpania Hendersonville, Stany Zjednoczone Chan Junus, Strefa Gazy Przypisy
Almuñécar

Almuñécar é um município da Espanha na província de Granada, comunidade autónoma da Andaluzia, de área 83,36 km² com população de 27076 habitantes (2007) e densidade populacional de 324,81 hab./km². Era conhecida como Sexi durante o período romano, mas o seu nome atual deriva do árabe hispânico Hisn al-Munakkar (fortaleza rodeada). Demografia Transporte Rodovia A-4050 Património edificado Castelo de La Herradura Referências
Альмуньекар

Альмунье́кар (исп. Almuñécar) — муниципалитет в Испании, входит в провинцию Гранада, в составе автономного сообщества Андалусия. Муниципалитет находится в составе района (комарки) Коста-Тропикаль. Занимает площадь 83,36 км². Население — 27 703 человека (на 2010 год). Расстояние — 79 км до административного центра провинции. Альмуньекар считается неформальной границей побережий Коста дель Соль и Коста-Тропикаль. На 19 км береговой линии расположено 26 пляжей. Население Города-побратимы Хан-Юнис, Палестина (1986) Фюрстенфельдбрукк, Германия (2005) Черветери, Италия Примечания Ссылки Альмунекар // Энциклопедический словарь Брокгауза и Ефрона : в 86 т. (82 т. и 4 доп.). — СПб., 1890—1907. Официальная страница Situación de Almuñécar
Алмуњекар

Алмуњекар (шп. Almuñécar) град је у Шпанији у аутономној заједници Андалузија у покрајини Гранада. Према процени из 2017. у граду је живело 27 397 становника. Становништво Према процени, у граду је 2017. живело 27 397 становника. Партнерски градови Фирстенфелдбрук Кан Јунис Черветери Ливри Гарган Larache Пуерто де ла Круз Референце Спољашње везе Званични веб-сајт
Almuñécar

Almuñécar (spanskt uttal: [almuˈɲekaɾ]) är en stad och kommun i provinsen Granada i den autonoma regionen Andalusien i södra Spanien. Staden ligger vid Medelhavet, cirka 49,5 kilometer söder om Granada. Kommunen har 27 544 invånare (2025), på en yta av 83,36 km². Almuñécar är en av orterna längs Costa Tropical (provinsen Granadas kust). Staden har ett subtropiskt klimat med en medeltemperatur på 25 °C sommartid. Historia Omkring 800 f.Kr. grundade fenicierna en handelsstation på orten och omkring 100 f.Kr. tog romarna över staden. 755 e.Kr. landsteg den umayyadiske härskaren Abd ar-Rahman I i staden, varifrån han grundade det muslimska imperium som omfattade hela Spanien och stora delar av Nordafrika. Referenser Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Almuñécar. Officiell webbplats
Альмуньєкар

Альмуньєкар (ісп. Almuñécar) — муніципалітет в Іспанії, у складі автономної спільноти Андалусія, у провінції Гранада. Населення — 27 703 особи (2010). Муніципалітет розташований на відстані близько 410 км на південь від Мадрида, 49 км на південь від Гранади. На території муніципалітету розташовані такі населені пункти: (дані про населення за 2010 рік) Альмуньєкар: 19093 особи Ла-Еррадура: 4236 осіб Ель-Рескате: 56 осіб Ріо-Секо: 597 осіб Велілья-Тарамай: 2963 особи Торрекуевас: 740 осіб Ель-Серваль: 18 осіб Демографія Динаміка населення (INE ): Уродженці Франсіско Бонет Серрано (*1959) — іспанський футболіст, захисник. Галерея зображень Примітки
Monestir de Sant Jeroni (Granada)

El monestir de Sant Jeroni de Granada, és una obra arquitectònica del Renaixement, format per l'església i el monestir, pertanyents fins al 1835 a l'orde de sant Jeroni. La seua fundació, fins i tot anterior a la presa de la ciutat, es deu als Reis Catòlics. De seguida es traslladà des de Santa Fe a Granada, i en 1504 començà l'obra actual. Aquesta es deu majoritàriament a Diego de Siloé, encara que hi participaren altres arquitectes i artistes com Jacobo Florentino, Juan de Aragón, Vázquez el Mozo, Pedro de Orea i Pablo de Rojas. L'església és de planta de creu llatina i respon als condicionaments de les esglésies de l'orde jerònim, amb un cor elevat als peus i un altar darrere una àmplia escalinata. Destaca el retaule manierista de la capella major, que suposa el punt de partida de l'escultura andalusa ja amb una entitat pròpia, i on és molt important la intervenció del mestre Pablo de Rojas. La rica decoració renaixentista de l'interior, amb cassetons, veneres i grups escultòrics, es podria considerar com el cant del cigne de l'humanisme a Espanya. El programa iconogràfic va ser realitzat per a enaltir les proeses militars i l'heroïcitat del Gran Capitán, qui es troba soterrat al creuer amb la seua dona Maria de Manrique. El monestir té dos claustres enjardinats, sent el primer el més purament renaixentista. Set arcosolis a tall de capelles, amb traces clàssiques i decorades amb tot el repertori formal renaixentista, configuren un espai fúnebre per rebre les restes de Gonzalo Fernández de Córdoba quan aplegaren al monestir. En el segon claustre, que avui és una clausura de la comunitat de monges jerònimes que hi habiten, va residir l'emperadriu Isabel de Portugal durant el seu viatge de noces, després de la celebració del seu matrimoni amb Carles I. A l'església ja s'hi treballava l'any 1513 sota les ordres de Jacobo Florentino. Quan aquest va morir, els substituí Diego de Siloé. L'any 1522 s'acabarien les obres de la capella major, aleshores es traslladaren els cossos del Gran Capitán i esposa des del convent de Sant Francesc. Després de diverses dificultats, com la invasió francesa i l'exclaustració, que quasi porten a la ruïna el monestir, l'Estat decidí la seua restauració, duta a terme entre 1916 i 1920 a càrrec de l'arquitecte Fernando Wihelmi. La portada que separa la sagrera del monestir del carrer del Rector López Argueta, encara que pertanyia al monestir originàriament, es va disposar en aquest lloc als anys seixanta, després que en el segle xix desaparegués i posteriorment es trobara en un cortijo de la Vega de Granada. Actualment presideix aquesta portada una imatge de la Mare de Déu de les Angoixes que no és l'original. Aquest monestir fou el primer del món a consagrar-se a la Immaculada Concepció. Enllaços externs Plana amb informació (castellà) Arxivat 2013-02-16 a Wayback Machine. Entrada a l'Enciclopedia Arxivat 2009-10-30 a Wayback Machine. Fitxa a Artehistoria Arxivat 2009-06-10 a Wayback Machine.
Monastère royal de San Jerónimo (Grenade)

Le monastère royal de San Jerónimo de Grenade est un édifice religieux de la Renaissance formé par l'église et le monastère situé dans la ville espagnole de Grenade, en Andalousie. Actuellement, il est classé comme BIC (bien d'intérêt culturel) et postérieurement le monastère a été déclaré monument historique-artistique appartenant au Trésor artistique national par un arrêté du 3 juin 1931 . Histoire Sa fondation, antérieure à la prise de la ville, est due aux Rois catholiques. L'ensemble a commencé à être édifié en 1504. L'œuvre est due principalement à Diego de Siloé, bien qu'ont participé à sa construction d'autres architectes et artistes, comme Jacobo Florentino, Juan d'Aragon, Juan Bautista Vázquez el Mozo, Pedro de Orea et Pablo de Rojas, les trois derniers étant de l'école grenadine. Après bien des vicissitudes adverses, comme l'invasion napoléonienne et l'expulsion de l'Ordre Jéronimesque, qui ont presque causé la ruine du complexe, l'État a décidé de sa restauration, qui a été menée à terme entre 1916 et 1920 par l'architecte Fernando Wilhelmi. À partir de 1963, la tour de l'église a été reconstruite, après sa destruction par les français pendant l'invasion napoléonienne. Le temple a été le premier au monde à être consacré à l'Immaculée Conception. Notes Voir aussi Portail du monachisme Portail de l’architecture chrétienne Portail de l’Andalousie
Monastero di San Girolamo

Il monastero di San Girolamo, in spagnolo Monasterio de San Jerónimo, è un complesso architettonico rinascimentale, formato da chiesa e annesso monastero, della città di Granada, in Spagna. Dichiarata la chiesa "monumento histórico artístisco digno de ser conservado por la Nación" (bene storico-artistico di interesse nazionale) con un decreto già nel 24 maggio 1874, il monastero fu dichiarato "Monumentos histórico-artísticos" con decreto del 4 giugno 1931. In seguito tutto il complesso venne definito Bien de Interés Cultural. Storia e descrizione La sua fondazione risale a prima della riconquista della città da parte dei re cattolici. Infatti il monastero dell'Ordine di San Girolamo venne fondato nella vicina Santa Fe, poi si trasferì a Granada. Dal 1496 iniziò la costruzione della basilica e dal 1504 il monastero. Il lavoro del complesso è dovuto in gran parte Diego de Siloé, ma vi hanno partecipato anche altri architetti e artisti fra cui Jacopo Fiorentino. Il monastero possiede due chiostri, il primo concentra la più pura decorazione del Rinascimento con portali disegnati da Diego de Siloé; nell'altro, occupato dalla clausura delle suore gerolamine, vi ha vissuto l'imperatrice Elisabetta del Portogallo in luna di miele dopo la celebrazione del suo matrimonio con l'imperatore Carlo V. La chiesa La chiesa, di uno stile di transizione dal gotico al rinascimento, presenta una pianta a croce latina a navata unica con grande cupola. Il presbiterio risponde ai vincoli delle chiese dell'ordine gerolamino, con coro rialzato e l'altare in cima ad un'ampia scalinata. Venne costruita fra il 1496 e il 1547 ed è il frutto della collaborazione fra Diego de Siloé e Jacopo Fiorentino, con una fastosa decorazione rinascimentale di sculture e affreschi. Il presbiterio venne terminato nel 1522 e in quell'anno vi furono trasferite dalla Casa Grande del Convento de San Francisco le salme del Gran Capitan, che guidò la riconquista di Granada, e di sua moglie, Maria de Manrique. Gli stalli del coro risalgono al 1544 e sono opera di Diego de Siloé. L'invasione francese e la conseguente espulsione dell'Ordine gerolamino, portarono il complesso alla rovina. Lo Stato ne decise infine il restauro, svoltosi tra il 1916 e il 1920 dall'architetto Fernando Wilhelmi. Retablo maggiore Notevole è la pala d'altare manierista del presbiterio. Rappresenta il punto di partenza della scultura andalusa indipendente. Opera di diversi artisti fra cui Pablo de Rojas. La ricca decorazione rinascimentale si caratterizza da cassettoni, conchiglie e sculture, è l'ultima espressione dell'umanesimo in Spagna. Il programma iconografico è stato progettato al fine di evidenziare la grandezza militare e l'eroismo del Gran Capitan. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su monastero di San Girolamo