Bazilika Notre-Dame de Marienthal

Bazilika Notre-Dame de Marienthal je římskokatolický chrám nacházející se ve francouzském městě Haguenau v alsaském departementu Bas-Rhin v regionu Grand Est. Jedná se o vůbec nejstarší mariánské poutní místo v celém Alsasku. Historie Založení První kostel na tomto místě nechala postavit alsaská šlechtická rodina Bourcarda de Wangen a jeho manželky Idy de Fénétrange. Dokončen byl pravděpodobně roku 1256. Samotný vznik duchovní komunity je však spojen s rokem 1240. Po sesazení Jindřicha II. Švábského se Albert z Haguenau, který pocházel z místní šlechtické rodiny a sloužil jako maršálek na císařském hradě v Haguenau, rozhodl opustit světský život. Usadil se na břehu řeky Marienthal, kde kolem sebe brzy shromáždil skupinu následovníků a založil poustevnickou komunitu. Tito poustevníci přijali řeholi řádu svatého Viléma (původem z toskánského Malevalle), podle čehož se jim začalo říkat „vilémovci“ (guillemites). Mniši, kteří do komunity přišli z opatství Gräfinthal v Sársku, zůstali Marienthalu věrní po následující tři století. Klášterní budovy a novou kapli zasvěcenou soše Panny Marie vybudovali mniši v roce 1257. Stalo se tak na pozemcích, které komunitě darovala Albertova rodina. Místo podle této svatyně získalo název Marienthal, což v překladu znamená Mariino údolí. Mariánská pouť získala na velkém významu ve druhé polovině 14. století. O jejím mimořádném úspěchu svědčí i fakt, že jí papež Bonifác IX. udělil v roce 1402 odpustky. Celý areál prošel od roku 1462 rozsáhlou přestavbou. Z tohoto období se do současnosti dochovala trojice cenných plastik: Kristus v hrobě doprovázený třemi strážci; Svatý Vilém z Malevalle, zakladatel vilémovitů, zobrazený s krumpáčem; Smrt Panny Marie v kruhu apoštolů. Stavba sakristie pochází z roku 1519. Zdejší Panně Marii jsou připisovány četné zázraky, jako bylo oživení zemřelých dětí, návrat ztracených potomků, uzdravování posedlých osob nebo osvobozování vězňů, což tematicky zachycují dochované nástěnné fresky z roku 1519. Období nepokojů a obrody S příchodem protestantské reformace došlo k úpadku morálky řeholníků spravujících poutní místo. V roce 1525 navíc svatyni vyplenili vzbouřenci během německé selské války v Alsasku a Lotrinsku. Řád vilémovitů, který Marienthal ovládal, zde v roce 1543 definitivně zanikl, když se jeho poslední převor přidal k reformátorům. Správu nad poutním místem následně převzal magistrát (senát) města Haguenau. V roce 1617 byla duchovní správa svatyně svěřena haguenauským jezuitům, kteří zde působili až do zrušení řádu a jejich místní koleje v roce 1765. Poutní tradici těžce zasáhly události třicetileté války (1618–1648). V roce 1621 protestantská vojska Arnošta z Mansfeldu kompletně zpustošila svatyni, přilehlé statky i marienthalské lesy. K obnově kostela a oživení poutí došlo v roce 1650, kdy místo navštívilo 2000 věřících (v letech 1652 a 1653 to bylo již 3000 poutníků ročně). Šlechtic Frédéric de Wangen daroval roku 1657 soše Panny Marie s Ježíškem dvě stříbrné korunky. V letech 1672–1678 byl kostel několikrát vydrancován. V dobách největšího ohrožení (1525, 1649, 1674, 1705 a 1744) musely být obě uctívané sochy Panny Marie tajně převáženy do bezpečí – konkrétně do kaple svatého Michala na hřbitově svatého Jiří v Haguenau. Zlatý věk poutního místa Mezi lety 1723 a 1763 zažíval Marienthal mimořádný rozkvět. Přitahoval věřící z celého Alsaska, Lotrinska, Rýnské Falce, Bádenska, Vestfálska i Švýcarska. Zázraky a uzdravení přisuzované zdejší Panně Marii podrobně dokumentují dvě dochované knihy. Kniha dr. Schencka z Grafenbergu (1749): Tento lékař zaznamenal případy uzdravení ochrnutých, němých a lidí trpících vodnatelností (hydropisí), stejně jako záchrany rodiček či mužů v bezprostředním ohrožení života na přímluvu Panny Marie. Kniha haguenauských jezuitů: Zaměřuje se především na duchovní obrácení. Popisuje však i zázračná osvobození vězňů, uzdravení chromých, navrácení zraku nevidomým a případy, kdy lidé po nehodách unikli jisté smrti či utonutí. Marie Leszczyńská a úcta k Marienthalu Všeobecné povědomí o poutním místě vzrostlo díky zbožnosti Marie Leszczyńské, dcery sesazeného polského krále Stanisława Leszczyńského, která se s rodinou usadila ve Wissembourgu v roce 1720. Když ji v roce 1725 pojal za manželku francouzský král Ludvík XV., navštívila Marienthal, aby pro své manželství vyprosila Boží požehnání. Již jako francouzská královna věnovala Marie Leszczyńská v roce 1727 dvě zlaté korunky pro obě zdejší sochy Panny Marie, které opatřila dvěma nápisy: „Učinil mi veliké věci ten, který je mocný, a svaté jméno jeho“ (slova z chvalozpěvu Magnificat) a „Kéž nepřestává oslavovat tvé milosrdenství; ten, kdo tě vzýval ve svých potřebách a nebyl vyslyšen“ (slova svatého Bernarda z Clairvaux). Text pokračoval věnováním: „Marii, královně nebes i země, darovala tato koruna jiná Marie, nejprostší z jejích služebnic, dne 25. března 1727“. Marie Leszczyńská se k Marienthalské Panně Marii obracela po celý svůj život a svatyni zahrnovala četnými dary. V roce 1724 jí věnovala svůj zásnubní prsten, roku 1727 zmíněné dvě zlaté korunky, v roce 1734 stříbrnou ampuli a zlatou lampu. Později přidala zlaté lustry, bohatě vyšívaná roucha pro sochy Panny Marie, kněžská roucha a v roce 1763 také diamanty pro monstranci. V roce 1728 jezuité zrenovovali interiér svatyně. V lidové zbožnosti postupně převládla úcta k Bolestné Panně Marii (Pieta) nad úctou k Panně Marii s Ježíškem. V roce 1741 pak jezuité vztyčili hlavní oltář, který původní sochu Panny Marie s Ježíškem (Madonu v glórii) zakryl. Správa štrasburským knížetem-biskupem Po 148 letech správy svatyně jezuity vedlo zrušení Tovaryšstva Ježíšova v roce 1765 k ukončení jejich působení v Marienthalu. O správu poutního místa poté nastal spor mezi alsaskými augustiniány, vilémovci z Nizozemí, štrasburským biskupem Louisem-Constantinem de Rohan a městem Haguenau. V roce 1766 spor vyhrál štrasburský biskup, který svatyni získal do své správy. Kostel následně prošel rekonstrukcí; v roce 1779 byla navýšena úroveň podlahy a restaurací prošly stropy v chóru i v hlavní lodi. Upraven byl také oltář s Pietou. V roce 1789 byl kompletně zrenovován portál. Revoluční nepokoje Během revolučního období v letech 1789–1799 došlo ke konfiskaci církevního majetku, o níž bylo rozhodnuto během noci na 4. srpna 1789, a k jeho následnému rozprodeji. Místní samosprávy dostaly za úkol sestavit inventární seznamy kostelního majetku. V Marienthalu však obyvatelé sepsání inventáře zabránili. Městský komisař se proto později vrátil a nechal zabavit zlaté a stříbrné předměty darované Marií Leszczyńskou i stříbrné votivní dary. Tyto cennosti byly v roce 1791 roztaveny. Civilní ústava duchovenstva vedla k rušení klášterů. Protože místní lidé proti těmto opatřením protestovali, poutní místo se podařilo zachovat. Do farnosti byli dosazeni kněží věrní revoluční ústavě (tzv. přísežní kněží), zatímco nepřísežní duchovní byli vyhnáni. V roce 1792 mělo dojít k uzavření kostela a zazdění jeho vchodů, čemuž se však obyvatelé vzepřeli. V letech 1793–1803 ukryli obě posvátné sochy v Haguenau opati Schack a Sutter. Kvůli přetrvávajícímu nebezpečí je však nakonec převezli na pravý břeh Rýnu do ženského kláštera Notre-Dame v Ottersweieru severně od Achernu. Kaple křížové cesty lemující silnici z Haguenau do Marienthalu byly revolucionáři v roce 1794 zničeny. Direktorium pohlíželo na poutě s nedůvěrou; v roce 1792 je sice krátce povolilo, ale záhy opět zakázalo. Kvůli neutuchajícímu přívalu poutníků nechal režim 20. května 1799 zazdít všechny čtyři vchody do chrámu. Poutní tradice byla plně obnovena až v roce 1803 po podepsání konkordátu z roku 1801. Návrat obou soch do Marienthalu 31. července 1803 doprovázely velkolepé oslavy. 19. století a stavební úpravy svatyně Císařským dekretem z 20. ledna 1811 byl v místě zřízen domov pro staré a nemocné kněze, který funguje dodnes. V roce 1842 nechal Joseph Roberdeau, architekt města Haguenau, postavit zpovědní kapli (kapli svatého Josefa). Výrazný impuls pro rozvoj poutního místa znamenalo zavedení železnice do Marienthalu v roce 1855. Z důvodu nedostačující kapacity starého kostela inicioval abbé Bernard Atzenhoffer jeho rozšíření. Nový trojlodní chrám s příčnou lodí postavil v letech 1863–1866 Charles Alexandre François Morin, departementální a diecézní architekt. Budova je 55 metrů dlouhá, 14 metrů široká a dosahuje výšky 15 metrů; stavební kámen pochází z lomu ve městě Phalsbourg. Nástěnné malby, které se do současnosti téměř nedochovaly, vytvořili malíři A. Hochstuhl, Sorg ze Štrasburku, Dennecker z Mnichova, Louis Icard z Paříže a Weyh z Colmaru. Vitráže pocházely z pařížské dílny Luçon a byly zničeny během bojů v roce 1944. Korunování soch a povýšení na baziliku V 19. století došlo k obnovení tradice korunování soch Panny Marie, která v Marienthalu existovala již v 17. století (v letech 1619, 1658, 1661 a 1667). Na žádost představeného Atzenhoffera a s povolením papeže Pia IX., které vyjednal štrasburský biskup André Raess, byla 19. září 1859 slavnostně korunována zdejší Pieta. Slavnosti se zúčastnila řada církevních i světských představitelů: kardinál a arcibiskup z Besançonu Césaire Mathieu, arcibiskup z Bourges a kaplan Napoleona III. Alexis Basile Alexandre Menjaud, štrasburský biskup André Raess, špýrský biskup Nikolaus von Weis, metský biskup Paul Dupont des Loges, biskup ze Saint-Dié Louis-Marie Caverot, tehdejší starosta Haguenau Dominique-Maurice Chompré, generál ve výslužbě Frédéric Corréard, velitelé četnictva a jezdectva, předseda štrasburského soudu a rektor štrasburské akademie Marie-Théodore de Bussierre. Bohoslužby se zúčastnilo na 10 000 věřících. Celou událost zachytil malíř Martin Feuerstein na fresce v příčné lodi naproti oltáři Bolestné Panny Marie. Nový kostel vysvětil 12. září 1866 štrasburský biskup André Raess za přítomnosti kardinála Mathieu, kardinála-biskupa ze Sabiny a biskupů ze Špýru, Mohuče, Met, Nancy, Saint-Dié, Basileje, Lucemburku a Ženevy. Dne 25. září 1871, několik měsíců po podepsání Frankfurtského míru, byla slavnostně korunována také druhá socha – Panna Maria s Ježíškem. V roce 1892 papež Lev XIII. povýšil kostel na basilica minor (baziliku minor). Vnější známkou tohoto čestného titulu je papežský slunečník (ombrellino), který visí po levé straně chóru. Marienthal jako symbol míru a evropské jednoty Marienthal odjakživa přijímal poutníky z Alsaska, Lotrinska, Francie, Německa i Švýcarska. V předrevoluční době totiž zdejší diecéze zasahovala na oba břehy Rýnu. V době, kdy Evropu pustošila první světová válka, pobýval od listopadu 1916 do června 1917 v Haguenau německý seminarista a voják Joseph Engling. Během první světové války vykonal několik poutí do Marienthalu. Engling patřil spolu s otcem Josephem Kentenichem k zakladatelům Schönstattského hnutí v roce 1914. Padl 4. října 1918 u Cambrai a v současnosti probíhá proces jeho svatořečení (čeká se na potvrzení zázraku na jeho přímluvu). Jeho působení na tomto místě připomíná pamětní deska a svatyně pravidelně hostí poutníky ze Schönstattského hnutí. V březnu 2019 byl v kapli svatého Josefa jako pocta Josefu Englingovi slavnostně instalován obraz Panny Marie Schönstattské (Mater Ter Admirabilis). U příležitosti stého výročí povýšení svatyně na baziliku zaslal papež Jan Pavel II. dopis ze dne 2. května 1992 (sepsaný kardinálem státním sekretářem Angelem Sodanem), ve kterém uvádí: „Díky své poloze na křižovatce Evropy (...) tvoří tato svatyně centrum duchovního života mnoha rozměrů.“ Sochy Panny Marie V bočních oltářích se nacházejí dvě sochy Panny Marie. Panna Maria s Ježíškem, označovaná jako Matka Boží Radostná (Notre-Dame-de-la-Joy), pochází pravděpodobně z roku 1425. Abbé Victor Guerber v roce 1876 zaznamenal lidovou legendu, podle níž byla tato socha nalezena ve studni poblíž opatství svatého Štěpána v Marmoutier. A.-M. Burg, autor historických pojednání o Marienthalu, však tento výklad odmítá. Původní uctívaná podoba Panny Marie, zachycená na pečeti z roku 1298, zobrazovala Marii sedící s Ježíškem na levém koleni. Poté, co byla tato původní socha během války ztracena nebo zničena, ji nahradila současná stojící Madona. Tu zřejmě vyřezala dílna, která stojí také za plastikami Panny Marie s Ježíškem v obcích Eschau, Huttenheim a Neuwiller. Socha byla pravděpodobně darem markraběte Bernarda I. Bádenského. Bolestná Panna Maria (Pieta) s mrtvým tělem svého Syna na klíně pochází pravděpodobně z konce 15. století. Abbé Victor Guerber v roce 1876 opět zaznamenal dobovou domněnku, když napsal, že tato socha byla původně uctívána v kapli v obci Wahlenheim. A.-M. Burg však tento výklad podrobuje kritice. Socha je zmiňována v dokumentech ze 16. století a zdá se, že se těšila větší úctě než předchozí Madona, neboť právě ji místní obyvatelé v dobách nepokojů přednostně ukrývali do bezpečí. V roce 2013 prošla socha restaurováním, které jí navrátilo původní barevnost (hnědé lemování závoje a roucha). Již v 16. století bylo zvykem obě mariánské sochy oblékat do šatů a zdobit šperky. Tato tradice se u sochy Bolestné Panny Marie udržuje dodnes. Malířská výzdoba Autorem nástěnných maleb z let 1889 a 1890 je Martin Feuerstein, rodák z Barru a profesor náboženské malby na Akademii výtvarných umění v Mnichově. Na stěnách lemujících hlavní portál se nacházejí jeho malby Křest Kristův a Proměnění Páně. V hlavní lodi jsou pak umístěna plátna zachycující Legendární původ Marienthalu a Slavnostní korunovaci Bolestné Panny Marie. Křížová cesta v bočních lodích je malovaná na dřevě a v roce 1889 ji v Řeznu vytvořil Franz Goss (1871–1944). Jedná se o kopii díla Louise Hendrixe (1827–1888), umělce pocházejícího z Antverp. Sochařská výzdoba Exteriér V horní části západního průčelí nad hlavním vchodem se nachází socha Panny Marie s Ježíškem. Přímo pod ní jsou umístěny sochy svatého Petra a svatého Pavla z Tarsu, jejichž autorem je colmarský sochař Jean Weyh. Centrální tympanon znázorňuje Ukřižování. Na tympanonu levého bočního vchodu lze obdivovat Klanění tří králů. V nároží tohoto vchodu je umístěna socha zakladatele převorství, Alberta z Haguenau, kterou v roce 1960 vytvořil Joseph Sauer, sochař z Oberhergheimu. Tympanon pravého bočního vchodu nese reliéf Posledního soudu. Interiér Sochy v interiéru jsou připisovány sochaři Frédéricu Hammerovi - v severní boční lodi se nachází „Smrt Panny Marie“ (Dormitio, 1519), kde apoštolové obklopují tělo Matky Boží. V jižní boční lodi je umístěn „Boží hrob“ (1519), který zobrazuje Krista ležícího v rubáši, doprovázeného třemi krčícími se vojáky. Vitráže Během bojů v listopadu a prosinci 1944 byla původní okna baziliky zničena. V letech 1952–1958 vzniklo 37 nových vitráží, jejichž autorem je uznávaný malíř a vitrážista Jacques Le Chevallier (1896–1987) z Fontenay-aux-Roses. Tento renomovaný umělec vytvořil okna pro řadu významných francouzských katedrál, jako jsou Notre-Dame v Paříži, Katedrála svatého Mořice (Angers), Beauvais, Besançon, Toulouse, Laon nebo Soissons. Je také autorem vitráží v nedalekém kostele svatého Jiří v Haguenau. Okna zachycují rozmanité tematické okruhy: Historii zdejší svatyně: od jejích počátků přes období let 1216–1617, zaznamenané zázraky, 18. století, období Velké francouzské revoluce až po vývoj v 19. a 20. století. Mariánská poutní místa: poutě v Alsasku i po celém světě. Klíčové okamžiky z Mariina života: Zvěstování, Narození, Nesení kříže (kde Maria kráčí po boku Ježíše), Snímání z kříže s Pietou, Seslání Ducha svatého (Maria uprostřed apoštolů) a Oslavení Panny Marie. V hlavní lodi okna zobrazují starozákonní proroky (např. Abraháma, Jákoba, Mojžíše), regionální světce (např. svatého Arbogasta ze Štrasburku či svatou Odilii z Hohenbourgu), dále svatého Dominika Savia a archanděly Gabriela a Michaela. Varhany Zprávy o varhanách v bazilice pocházejí již ze 17. století z doby, kdy svatyni spravovali jezuité, avšak z tohoto nástroje se nedochovaly žádné pozůstatky. V roce 1819 postavil varhanář Louis Geib (1759–1827) ze Schiltigheimu nové varhany, které však byly v roce 1864 rozebrány kvůli rozšiřování hlavní lodi. Velké varhany Stiehr a Mockers (1871–1961) V roce 1871 byl nový velký nástroj objednán u varhanářské firmy Stiehr a Mockers ze Seltzu, která v Alsasku postavila více než 150 varhan. Nástroj byl slavnostně vysvěcen v roce 1872 a disponoval 29 rejstříky. Varhanář Edmond Alexandre Roethinger doplnil v roce 1896 pneumatickou trakturu k prospektovým vzdušnicím a rejstříkům. Během první světové války v roce 1917 byly cínové píšťaly z varhanního prospektu (přední stěny) demontovány a za finanční náhradu zrekvírovány pro potřeby německého válečného průmyslu. V roce 1927 byl k nástroji instalován elektrický ventilátor a o dva roky později byly osazeny nové zinkové náhradní píšťaly. Varhanář Blanarch v roce 1937 provedl rekonstrukci, v jejímž rámci osadil pneumatickou trakturu také na druhý manuál a pedál. Velké varhany Schwenkedel (1962–2015) Pro vypracování návrhu na stavbu nového nástroje byla ustavena čtyřčlenná komise. Jejími členy byli Michel Chapuis (profesor varhanní hry na štrasburské konzervatoři), abbé Raymond Gérédis (varhanní znalec), kanovník Joseph Vogler a Antoine Bender, který v Marienthalu působil jako varhaník od roku 1959. Při stavbě nového nástroje, kterou v roce 1962 realizovala štrasburská firma Schwenkedel, byla využita řada prvků z původních varhan Stiehr a Mockers (např. vzdušnice, žaluziový stroj /récit/, pedál a píšťalový fond). Výsledný nástroj o 2 982 píšťalách disponuje 44 rejstříky, třemi manuály o rozsahu 54 tónů a třicetitónovým pedálem. Traktura je mechanická, zatímco ovládání rejstříků (registrace) je řešeno elektricky. Architektonický návrh varhanní skříně (buffetu) vytvořil Georges Lhote. Nástroj slavnostně představil koncertní varhaník Michel Chapuis o Velikonočním pondělí 23. dubna 1962. V následujících letech zde Chapuis pořádal četné mistrovské kurzy (master classes). V rámci těchto kurzů v Marienthalu koncertoval také varhaník a hudebník Pierre Vidal, který zde interpretoval díla Johanna Sebastiana Bacha a Dietricha Buxtehudeho. Významní varhaníci V letech 1950–1953 působil v Marienthalu jako varhaník otec Jean-Joseph Rosenblatt (1923–2018), žák Fernanda Riche, učitele varhanní hry na štrasburské konzervatoři, a renomovaných varhaníků Jeanne Demessieux a Maurice Duruflé. V roce 1959 jej vystřídal Antoine Bender, kterému v současnosti pomáhá jeho syn Marc Bender. Antoine Bender získal hudební vzdělání na koleji v Zillisheimu pod vedením abbé Gestermanna a abbé Criquiho a později u abbé Jean-Josepha Rosenblatta během jeho působení v Colmaru. Navštěvoval rovněž kurzy vedené Michelem Chapuisem. Velké varhany Blumenroeder (2015–současnost) V letech 2015 a 2017 prošel nástroj restaurováním, které provedla varhanářská dílna Manufacture d'orgues Blumenroeder přímo z Haguenau. V rámci těchto úprav byl do varhan instalován moderní elektronický kombinátor (kombinační zařízení) a byly odstraněny intonační nerovnosti nástroje. Kompletní renovací prošel také žaluziový stroj (récit) a pedál. Nástroj doprovází pravidelné nedělní bohoslužby, které se v bazilice konají v 8:00, 9:30, 11:00 a 17:30. Bazilikální sbor Varhany doprovázejí chrámový sbor Union Sainte-Cécile (Jednota svaté Cecílie), který tvoří přibližně čtyřicet zpěváků z Marienthalu a okolí. Sbor byl založen v roce 1878 a v letech 1950–1953 jej vedl otec Jean-Joseph Rosenblatt. Poté se vedení ujal varhaník a abbé Criqui, který sbor řídil v letech 1953–1959. Od roku 1959 stojí v čele sboru Antoine Bender, který byl za svých 60 let liturgické hudební služby vyznamenán papežským Řádem svatého Silvestra. Sbor zajišťuje hudební doprovod při těchto příležitostech: nedělní hlavní bohoslužby v 9:30, pohřby a svatby, mše ke cti svaté Cecílie (patronky hudebníků) o slavnosti Ježíše Krista Krále, společný vánoční koncert se sborem kostela svatého Jiří z Haguenau (druhá neděle adventní), vánoční bdění (vigilie) a půlnoční mše, postní koncert zaměřený na pašije, na kterém spoluúčinkuje sbor L'Aubépine z Haguenau (pátá neděle postní), bohoslužby Svatého týdne, významné mariánské svátky, včetně svíčkového průvodu v předvečer slavnosti Nanebevzetí Panny Marie a samotné slavnosti Nanebevzetí (15. srpna). Zpovědní kaple Kaple, kterou v letech 1842–1843 postavil architekt Roberdeau, je zasvěcena svatému Josefovi a slouží jako zpovědní místnost. V letech 1870–1871 byla tato zpovědní kaple kompletně přestavěna architektem Morinem. Vnitřní prostory zdobí dvanáct fresek s tematikou svátosti smíření (pokání), které v roce 1888 vytvořil nizozemský umělec Martin z Roermondu. Vitráže z roku 1980 pocházejí od mistra sklenáře Werlého z Haguenau. V letech 1980 a 2009–2010 prošla kaple celkovou rekonstrukcí. Kaple Kříže Kaple Požehnaného Kříže se nachází mezi zpovědní kaplí a příčnou lodí (transeptem). V minulosti sloužila jako prostor pro dočasné výstavy, poté však prošla kompletní rekonstrukcí. Po svém požehnání 19. března 2021 slouží k uchování a vystavení relikvií: od roku 2013 jsou zde uloženy ostatky papeže svatého Jana Pavla II. a nově také svaté Faustyny Kowalské. Tato řeholnice šířila specifickou úctu k Božímu milosrdenství a v roce 2000 ji kanonizoval právě Jan Pavel II., který zároveň ustanovil Neděli Božího milosrdenství. V kapli jsou vystaveny také marienthalské kalichy (včetně jednoho z období Velké francouzské revoluce), ornáty a další liturgické předměty, které používali štrasburští arcibiskupové nebo papežové při svých návštěvách Alsaska. K vidění je zde například procesní kříž biskupa Léona-Arthura Elchingera nebo papežská solidea (calotte), včetně solidea papeže Františka. Vůbec poprvé jsou zde veřejnosti představeny také nejvýznamnější historické i současné votivní dary věnované jako poděkování Panně Marii Marienthalské. Zvony V roce 1866 instalovala zvonařská huť Perrin z Robécourtu (1847–1939) v bazilice 6 zvonů o celkové hmotnosti 3 110 kg. Pět ze šesti těchto zvonů však bylo v roce 1917 zrekvírováno a roztaveno pro potřeby německého válečného průmyslu. Zvony byly tehdy naladěny na tóny: cis, dis, eis, gis a cis. V sanktusníku nad křížením lodí se nachází zvon odlitý zvonařstvím Edel v roce 1868. Nese latinský nápis z modlitby Anděl Páně: „Archangelus Gabriel dixit ad Mariam: ave gratia plena“ (Archanděl Gabriel řekl Marii: Zdrávas, milostiplná). V roce 1925 bylo osazeno pět nových zvonů, které odlila zvonařská huť Causard z Colmaru. Jejich ladění tvoří akord: cis, dis, fis, gis a ais. Mariánská úcta Votivní dary V 16. století tvořily votivní dary (ex-vota) především drobné voskové předměty, které věnovali uzdravení poutníci. Mívaly podobu berlí, srdcí, nohou, rukou či krků, případně šlo o zanechané portréty. Během válečných konfliktů však byly tyto historické předměty rozprodány nebo rozkradeny. V současnosti jsou votivní dary v bazilice zastoupeny dvěma způsoby - přibližně dvaceti malovanými obrazy pod sklem, které jsou umístěny v bočních kaplích, a zhruba stovkou mramorových děkovných tabulek v bočních lodích. Tyto desky vyjadřují vděčnost za vyslyšené prosby, uzdravení či ochranu během vojenských střetů. Zanechali je zde alsasští a lotrinští vojáci vracející se z mnoha historických tažení, mezi která patřila: obležení Říma (1849), Krymská válka (1856), francouzské expedice do Číny (1857–1860) a Kambodže (1862), válka v Itálii (1859), expedice do Mexika (1861–1867), prusko-francouzská válka (1870), první světová válka, druhá světová válka – zde tabulky věnovali mimo jiné alsasští nuceně odvedení vojáci do německé armády (tzv. Malgré-nous), nebo přeživší po návratu ze sovětského zajateckého tábora v Tambově. Liturgický život Mariánské svátky a odpustky V bazilice se s velkou slavností slaví zejména tyto mariánské svátky: Zvěstování Panny Marie (25. března), Nanebevzetí Panny Marie (15. srpna), Narození Panny Marie (8. září), Panna Maria Bolestná (17. září), Panna Maria Růžencová (7. října), Neposkvrněné početí Panny Marie (8. prosince), mariánské pobožnosti během celého měsíce května. Tradiční udělování plnomocných odpustků pro poutníky v Marienthalu sahá až k papeži Bonifáci IX. do roku 1402. V této tradici následně pokračovali a odpustky poutníkům udělovali další papežové: Inocenc X. v prosinci 1653, Alexandr VII. na slavnost Letnic v roce 1660, Kliment XI. na Letnice roku 1703, Inocenc XIII. na Letnice roku 1723, Benedikt XIV. na svátky Nanebevzetí a Narození Panny Marie v roce 1746, Kliment XIII. v roce 1761. V roce 1804 udělil papež Pius VII. plnomocné odpustky pro čtyři mariánské svátky – Uvedení Páně do chrámu (Hromnice), Panny Marie Bolestné, Navštívení Panny Marie a Narození Panny Marie. Odpustky rozšířil také na slavnost Nanebevstoupení Páně, pondělí svatodušní, poslední červencovou neděli a svátek svatého Ludvíka. V roce 1829 pak Pius VII. schválil získání odpustků jednou ročně. Papež Řehoř XVI. v roce 1834 udělil odpustky pro hlavní mariánské svátky, Letnice, svátek Panny Marie Růžencové a pro svátky Panna Maria Mercedská (podle tradice řádu mercedariánů) a Panna Maria Karmelská. Papež Pius IX. je potvrdil v letech 1853 a 1859 pro mariánské svátky a Letnice. V roce 1893 udělil papež Lev XIII. plnomocné odpustky k 31. květnu (výročí povýšení chrámu na baziliku minor), k 19. září (výročí korunovace Piety) a další odpustky přidal k 30. červenci 1903 na paměť stého výročí návratu posvátných soch ze zahraničního úkrytu. V roce 1907 udělil papež Pius X. plnomocné odpustky k 2. srpnu pro svátek Porciunkule. Pravidelné pobožnosti a mariánské antifony V bazilice probíhá každodenní modlitba růžence (ve 14:00), eucharistická adorace a noci modlitebního rozjímání. Během léta a v adventním období se zde konají duchovní přednášky a v ulicích, parku a zahradě baziliky se pořádají mariánská procesí. Na konci každé mše svaté se zpívá mariánská antifona, která se střídá podle aktuálního liturgického období: v mezidobí: Salve Regina (Zdrávas Královno), v adventu a době vánoční: Alma Redemptoris Mater (Slavná Matko Vykupitele), v postní době: Ave Regina caelorum (Zdrávas, Královno nebes), v době velikonoční: Regina coeli (Raduj se, Královno nebeská). V poutním místě se pravidelně připomínají významná výročí, jako bylo například 150. výročí (v září 2009) a 160. výročí (v září 2019) od slavnostní korunovace zdejší Piety. Sakrální plastiky v okolí baziliky Dnešní parkoviště dříve sloužilo jako hřbitov baziliky. Od roku 1930 se zde již nepohřbívalo a v letech 1956–1957 byl hřbitov definitivně přesunut k nedalekému karmelitánskému klášteru. Původní hřbitov dnes připomíná pouze dochovaná kaple z roku 1897. V areálu se nacházejí také dvě kalvárie: Kalvárie v parku pocházející z roku 1806 která byla do zámeckého parku instalována v roce 1934 Kalvárie u silnice která původně stála na jiném místě, ale kvůli výstavbě nové obytné čtvrti byla přesunuta naproti domu č. p. 3 na silnici směřující do Haguenau. Toto sousoší zobrazuje svatou Marii Magdalénu, Pannu Marii a svatého Jana u paty ukřižovaného Krista. Plastika se nachází ve značně zdevastovaném stavu – Panně Marii chybí část obličeje a svatý Jan je zcela bez hlavy; v plánu je však její celkové zrestaurování. Kašna svatého Archanděla Michaela (La fontaine Saint-Michel) původně stála před kaplí svatého Josefa na prostranství před bazilikou (při silnici) a slavnostně odhalena byla 23. srpna 1908. V roce 1958 ji však samospráva nechala z důvodu úprav veřejného prostoru přesunout na roh dvou ulic před budovu pošty. Nedávné úpravy (21. století) Při rekonstrukci v roce 1958 byly odstraněny původní nástěnné malby a lustry, díky čemuž je interiér baziliky světlejší, prostší a harmoničtější. Jednotlivé části svatyně procházejí pravidelnou obnovou. V průběhu druhého desetiletí 21. století (po roce 2010) se v areálu i uvnitř samotné baziliky Marienthal uskutečnila řada stavebních úprav. Kompletní rekonstrukcí prošlo prostranství před kostelem (parvis) i zahrady za bazilikou. V kapli svatého Josefa byla odstraněna část zpovědnic, aby uvolnily místo novým kaplím zasvěceným jednotlivým světcům. V roce 2020 došlo k rozšíření poutního obchodu, který nabízí náboženskou literaturu a výrobky z klášterních dílen. V srpnu 2019 byly zrestaurovány stropy obou bočních kaplí nad mariánskými sochami. Během těchto prací byla objevena a následně obnovena původní výmalba v podobě modrého nebe se žluto-zlatými hvězdami. V roce 2021 byl restaurován také strop v chóru baziliky do podoby z roku 1865, tedy v sytě modré barvě se zlatými hvězdami různých velikostí. Tento sytý odstín modré restaurátoři záměrně přizpůsobili barevnosti vitráží z roku 1951, zatímco předchozí nátěr byl o poznání světlejší. Mezi budoucí plány správy baziliky patří obnova příčné lodi (transeptu) a v dlouhodobém horizontu také rekonstrukce hlavní lodi. Převorství Život v převorství Marienthalské převorství v sobě spojuje několik funkcí: slouží jako kněžský domov pro staré a nemocné duchovní z diecéze a zároveň poskytuje ubytování poutníkům na duchovních cvičeních (retretech) i alsaským či německým poutníkům putujícím po Svatojakubské cestě. V komunitním sále svatého Josefa (foyer Saint-Joseph) se pravidelně konají historické a duchovní přednášky, výstavy nebo vánoční a velikonoční charitativní trhy. V letech 1870–1958 stávaly na místě dnešního parkoviště podél silnice dřevěné stánky s náboženskými suvenýry. Ty v roce 1975 nahradil stálý kamenný obchod s devocionáliemi a náboženskou literaturou. Po více než jedno století (v letech 1851–1969) zajišťovala chod převorství Sestry Nejsvětějšího Spasitele z Niederbronnu – řeholní komunita, kterou založila (blahoslavená Matka Alfonza Marie). V roce 1970 niederbronské sestry vystřídala komunita benediktinek Nejsvětějšího Srdce z Montmartru, které převzaly péči o ubytování poutníků a hudební doprovod při mši svaté v 11:00. Po 53 letech obětavé služby pro poutníky i místní farníky opustilo v lednu 2024 posledních šest benediktinek zdejší baziliku. Jejich činnost v oblasti správy poutního domu prozatím převzali laičtí zaměstnanci a dobrovolníci. Odkazy Literatura André-Marcel Burg, Marienthal, Histoire du couvent et du pèlerinage sous les Guillemites, les jésuites et le clergé séculier, Imprimerie franciscaine, Phalsbourg, 1959. Jean-Paul Grasser, « Le centenaire de la basilique de Marienthal », Haguenau infos, 1992, 2e trimestre. Eugène Keith, Marienthal - Haut-lieu du pèlerinage en Alsace, éd. A. Sutton, 2010. Victor Guerber, Histoire politique et religieuse Haguenau, édition A. de Sutter, Rixheim, 1876, deux tomes. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Basilique Notre-Dame de Marienthal de Haguenau na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Bazilika Notre-Dame de Marienthal de Haguenau na Wikimedia Commons