NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Walipini

Um walipini é uma estufa fria protegida pela terra. O seu nome deriva das línguas aimarás. É semelhante em conceito ao cova de ananás que era usado, como o nome indica, para cultivar ananás e outras frutas exóticas na Grã-Bretanha da era vitoriana e nas planícies frias da Rússia pré-revolução. Na era soviética, técnicas semelhantes foram desenvolvidas para cultivar frutas cítricas (laranjas, limões, tangerinas, toranjas, limas, pomelos) em temperaturas de menos 30 graus Celsius. Em 1950, a União Soviética ostentava 30.000 hectares de plantações de citrinos, produzindo 200.000 toneladas de frutos por ano. O walipini é atraente para praticantes de permacultura e do movimento de sustentabilidade porque permite que as plantações sejam cultivadas em ambientes semelhantes a estufas, exigindo pouco ou nenhum aquecimento. Referências
Валипини

Валипини (из языка аймара — «теплое место») — заглубленный в землю парник для круглогодичного выращивания растений, даже в условиях экстремально холодного климата. Термин заимствован у индейцев аймара, использующих такие парники в экстремальном климате нагорья Боливии для выращивания овощей и фруктов, однако подобные сооружения известны и в других странах. Благодаря теплоизолирующим свойствам грунта температура воздуха на глубине 1,5-2,5 м остается неизменной — 10-15 °С, что защищает растения даже при морозе. Ссылки Место для тепла Валипини — подземные теплицы в Боливии Подземные теплицы
Jüdischer Friedhof (Sélestat)

Der Jüdische Friedhof in Sélestat, einer französischen Stadt im Département Bas-Rhin der Region Grand Est, wurde im 17. Jahrhundert angelegt. Der jüdische Friedhof an der Rue du Cimetière-Israélite ist seit 1995 als Monument historique geschützt. Geschichte Im Jahr 1662 wurde den Juden in Schlettstadt und Umgebung ein Gras- und Baumgarten als Friedhof vom Rat der Stadt Schlettstadt zur Verfügung gestellt. Nach einem Eintrag in einem Ratsprotokoll von 1654 war auf dem Grundstück schon in den frühen zwanziger Jahren des 17. Jahrhunderts ein jüdischer Begräbnisplatz. Die ältesten erhaltenen Grabsteine sind aus den Jahren 1699 bis 1714. Der Friedhof wird auch heute noch belegt. Literatur Klaus-Dieter Alicke: Lexikon der jüdischen Gemeinden im deutschen Sprachraum. Band 3: Ochtrup – Zwittau. Gütersloher Verlagshaus, Gütersloh 2008, ISBN 978-3-579-08079-6 (Online-Version). Jean Daltroff: La route du judaïsme en Alsace. ID-L’Édition, 2. Auflage, Bernardswiller 2010, ISBN 2-915626-02-2, S. 90–91. Weblinks Jüdischer Friedhof Sélestat bei Alemannia Judaica (mit vielen Fotos) Günter Boll: Die ältesten Epitaphien des Judenfriedhofs bei Schlettstadt (1699–1714) Einzelnachweise
Cimetière juif de Sélestat

Le cimetière juif de Sélestat est un monument historique situé à Sélestat, dans le département français du Bas-Rhin. Localisation Le cimetière est situé judenbrunnen et rue du Cimetière-Israélite à Sélestat. Historique Le cimetière a été créé vers 1622 à l'initiative des prévôts des juifs des communautés de Bergheim, Ribeauvillé et Dambach-la-Ville. Il a ensuite été agrandi à plusieurs reprises au cours des XVIIe et XVIIIe siècles. La tombe la plus ancienne encore présente date de 1666. L'édifice fait l'objet d'un classement au titre des monuments historiques depuis 1995. Galerie Références Voir aussi Articles connexes Liste des monuments historiques de Sélestat Liste des monuments historiques du Bas-Rhin Liens externes Portail du Bas-Rhin Portail des monuments historiques français Portail de la mort Portail du judaïsme Portail du XVIIe siècle
Ovčín

Ovčín (též ovčírna, řídce ovčinec) je název prostoru, který slouží k ustájení ovcí. Obvykle se jedná o roubený či zděný chlév, který se nachází na statku či v jiném hospodářském stavení. Na českých vesnicích stávaly ovčíny ve staveních obvykle za špýcharem proti chlévům koní a hovězího dobytka, jindy na konci stavení, popřípadě jinde. Uvnitř ovčince bývaly nejméně dva oddělené prostory (pro staré ovce a mladý chov). Nad nimi bývala ukládána píce. Po většinovém zániku chovu ovcí se ovčíny často měnily v nejrůznější dílny, skladiště, chlívky, řezárny ap. Horské stavby určené pro chov ovcí bývají také někdy označovány slovem salaš, či nesprávně slovem koliba. Reference Související články Chov ovcí Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu ovčín na Wikimedia Commons Slovníkové heslo ovčín ve Wikislovníku
Bergerie

La bergerie est le bâtiment, ou éventuellement l'enclos réservé à l'élevage des ovins. Des bergeries existent probablement depuis l'apparition de l'élevage du mouton. Elles n'étaient parfois que de simples enclos, ou de solides bâtiments de pierre. Les moutons y sont protégés du mauvais temps, des nuits froides, de la saison hivernale (là où elle est rigoureuse), ou y passent simplement la nuit, dans les régions où des prédateurs peuvent chercher à tuer des moutons la nuit. C'était aussi un moyen pour le propriétaire du troupeau de se protéger du vol des moutons par autrui. On peut aussi y effectuer la traite, et produire du lait de brebis, yoghourt et fromage de lait de brebis. Types de bergeries Voir aussi Articles connexes Liens externes Bibliographie Notes et références Portail de l'agriculture et de l'agronomie Portail de l’élevage Portail des bovidés
Ovile

L'ovile è uno spazio recintato o un edificio utilizzato per l'allevamento delle pecore. Gli animali possono essere allevati all'aperto o al chiuso; in quest'ultimo caso al fabbricato è annesso un recinto esterno, dove le pecore possono passeggiare e prendere aria. Gli ovili sono comparsi già nell'antichità e consistevano in recinti o in edifici in pietra (generalmente a secco) dove gli animali venivano ricoverati di notte o durante la stagione invernale. Gli ovili moderni sono costituiti da uno o più edifici divisi in vari reparti, dove gli animali sono suddivisi in gruppi omogenei: arieti, pecore gravide, pecore in allattamento, agnelli all'ingrasso. Negli allevamenti di ovini da latte è presente anche la sala mungitura. Di solito gli animali sono alloggiati in recinti o box disposti su due file contrapposte e separate da una corsia centrale per il foraggiamento; dietro i recinti vi sono corridoi di smistamento, per condurre le pecore alla sala mungitura. I recinti o box hanno una zona di alimentazione dotata di mangiatoie e una zona di riposo; quest'ultima può avere il pavimento fessurato per la raccolta delle deiezioni oppure un pavimento pieno sempre coperto di paglia (lettiera permanente) che viene settimanalmente sovrapposta e rimossa ogni 3-6 mesi. Nelle regioni del nord gli ovili sono chiusi su quattro lati, mentre al sud possono essere chiusi su tre lati; in tal caso una delle pareti è sostituita da un portico che si apre sul recinto annesso all'ovile. Bibliografia G. Stefanelli, Costruzioni rurali, Edagricole, Bologna A Gottfried, L'edilizia per l'agricoltura e la zootecnia, Hoepli Voci correlate Ovinicoltura Jazzo Altri progetti Wikizionario contiene il lemma di dizionario «ovile» Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su ovile
Schaapskooi

Een schaapskooi is een zogenaamde potstal en dient als onderkomen voor schapen die de heide begraasden. De schapen liggen tegenwoordig vaak op stro, maar eerder werden hier heideplaggen voor gebruikt. De schapen poepen dan op de stro/heideplaggen en doordat ze in de kooi lopen vermengt het stro of de plaggen zich met de mest. Deze stalmest is zeer vruchtbaar en werd vroeger gebruikt voor de akkers in de omgeving. Door het gebruik van deze mest werden de akkers hoger en hoger. De akkers heten essen of engen. De schapen van een schaapskooi begrazen over het algemeen onder beheer van een schaapsherder de heide rondom de schaapskooi. Deze vorm van natuurlijk landschapsbeheer zorgt ervoor dat de heidevelden behouden blijven en niet volgroeien met gras, struiken en bomen en uiteindelijk bos worden. De authentieke uitstraling van een schaapskooi maakt dat de meeste schaapskooien een toeristische attractie vormen in de regio. Vaak wordt vermeld waar de schapen zich op het moment bevinden en wanneer ze weer onder leiding van de herder terug naar de kooi komen. In Nederland zijn er o.a. schaapskuddes met bijbehorende kooien bij Ruinen, Dwingeloo en Havelte in de provincie Drenthe, te Schijndel in Noord-Brabant, in Heerde, Loenen, Ermelo, Elspeet, Rheden en Hoog Buurlo te Gelderland en in Blaricum te Noord-Holland. Het Gelderse Ede kent zelfs twee schaapskuddes. De ene kudde loopt op de Edese Heide, de andere op de Ginkelse Heide. Zie ook Bergerie Boô
Овчарня

Овча́рня, или коша́ра — помещение для содержания овец. Описание Диалектные названия овчарни: в Тверском крае — овчани́к, в Тамбовском, Курском и Тульском краях — овча́ру́х; в Оренбургском крае — кошар, в Южной России — кош. Для комфортного содержания животных она должна быть сухой, просторной и без сквозняков, но при этом должна обеспечиваться хорошая циркуляция воздуха. Овцы плохо переносят температурные перепады, поэтому овчарня должна быть утеплена и иметь систему отопления, равномерно прогревающую помещение в холодные времена года. Кроме этого овчарню, часто делают с низкими стенами (высотой 1 — 1,2 метра), утеплённой крышей, земляным полом и обеспечивают хорошее освещение (отношение площади окон к площади пола 1:20). Внутри овчарни устанавливается необходимое количество кормушек, водопойных корыт, переносных щитов, клеток для отдельного содержания овцематок, баранов, молодняка. Поскольку большую часть времени овцы проводят на свежем воздухе, она должна располагаться вблизи пастбищ. В Тале (Саксония) в 1809 году была построена Гадегастом знаменитая овчарня, овцы которой доставляли шерсть, замечательную по своей тонкости. Примечания Ссылки
Вівчарня

Вівча́рня — хлів або повітка для утримання овець. Назва Кошара — «загорода або хлів для овець, кіз; вівчарня»; «плетена загорода для худоби». Болгарське кошара «вівчарня; загорода для худоби», східнохорватське košara «загорода для худоби», рум. cošar, cos̨ara «засік для кукурудзи; обора для худоби». Хлів чи загороду для овець також називають коша́ра (рум. căs̨are — «сироварня, вівчарня» від лат. caseāria — «сироварня»). Кошарою могли називати і хлів для великої рогатої худоби і навіть дерев'яний фабричний будинок, житловий будинок для робітників біля фабрики, на промислі тощо. Опис Для комфортного утримання тварин вона повинна бути сухою, просторою і без протягів, але при цьому повинна забезпечуватися добра циркуляція повітря. Вівці погано переносять температурні перепади, тому вівчарня повинна бути утеплена і мати систему опалення, для рівномірного прогрівання приміщення в холодні пори року. Крім цього, вівчарню часто роблять з низькими стінами (висотою 1-1,2 м), утепленим дахом, земляною підлогою і забезпечують добре освітлення (відношення площі вікон до площі підлоги 1:20). Залежно від спеціалізації вівчарні будують загальні та спеціалізовані. Перші використовуються в господарствах з невеликим поголів'ям (300—500 голів) і розгороджуються всередині на відділення для баранів, маток, молодняку. Спеціалізовані вівчарні розраховані на 800—1000 маток або на 1000—1200 голів молодняку або валухів. За конструкцією вівчарні бувають прямокутні, Г-подібні і П-подібні. Усередині вівчарні встановлюється необхідна кількість годівниць, водопійних корит, переносних щитів, кліток для окремого утримання вівцематок, баранів, молодняку. Оскільки більшу частину часу вівці проводять на свіжому повітрі, вона повинна розташовуватися поблизу пасовищ. Для доїння маток у вівчарнях передбачається відгороджений простір (у Карпатах відомий як «струнка»). Примітки
Parc de la Bergerie

Le parc de la Bergerie est un parc public de la ville de Strasbourg situé au nord du quartier de Cronenbourg. Il est bordé par la rue d'Hochfelden et la voie ferrée. Le parc se trouve à l'emplacement d'une ancienne lande à moutons. Il a été réalisé à la fin des années 1980. Notes et références [PDF] À la découverte des quartiers de Strasbourg : Cronenbourg brochure éditée par l'Eurométropole de Strasbourg, 2017. Voir aussi Articles connexes Cronenbourg Portail de Strasbourg Portail des espaces verts
Parc Schulmeister

Le parc Schulmeister est un parc public de la ville de Strasbourg situé dans le quartier de la Meinau au sud de la ville. Il est parfois appelé parc de la Meinau. Il est bordé par le « Krimmeri » (ou Rhin Tortu) et la rue du même nom. Histoire Le parc a été aménagé en 1807 pour accompagner le château construit par Charles Louis Schulmeister, il faisait alors près de 200 hectares. Schulmeister avait baptisé le domaine « Meine Aue », ma prairie en allemand. C'est de la que vient le nom de tout le quartier, la Meinau. Vendu en 1833 à un industriel, le château devient une sucrerie et le parc est planté de betteraves. Le château est détruit en 1874. Le parc de l'ancien château devient un parc public en 1933. Il est aménagé sous sa forme actuelle en 1971, sa superficie est aujourd'hui de 7 hectares dont 1 hectare de plan d'eau. Des travaux de rénovation ont lieu en 2010/2011. Notes et références Voir aussi Articles connexes Meinau Portail de Strasbourg Portail des espaces verts
Gran Illa d'Estrasburg

La Gran Illa d'Estrasburg (en francès, Grande île), també anomenada El·lipse Insular, és l'illa fluvial formada per la canalització del riu Ill, proper a la seva desembocadura en el Rin, i sobre la qual s'assenta el centre històric de la ciutat francesa d'Estrasburg, sorgida a partir de la fundació romana d'Argentoratum i de la vila medieval de Strateburgus. La Gran Illa va ser declarada Patrimoni de la Humanitat per la Unesco l'any 1988. El Consell Internacional de Monuments i Llocs va destacar de la Gran Illa la conservació de "un antic barri que és una mostra de les ciutats medievals." Entre el patrimoni conservat, emmarcat en una topografia urbana típica medieval, destaquen els edificis religiosos de la catedral de Notre-Dame, quart edifici religiós més alt del món i exemple de l'arquitectura gòtica flamígera del segle xv, l'església de Sant Tomàs, el conjunt de culte catòlic i protestant de Sant Pere el Vell, l' església de Sant Pere el Jove, l' església de Sant Esteve, i el Temple Nou (reconstruït després de la guerra de 1870). L'obra d'enginyeria de canalització i de barreres coneguda com dels Ponts Coberts, el barri de la Petita França (Petite France), el Palau dels Rohan, L'antiga duana i nombrosos edificis maisons a collombages d'arquitectura civil recognoscibles per la tècnica de construcció de bigues vistes o entramat vist de fusta, com la casa Kammerzell són també exemples del patrimoni de la Gran Illa. Galeria d'imatges Referències Enllaços externs Informació sobre la Gran Illa en el lloc de la Unesco
Grande Île, Strasbourg

Grande Île (tysk: Große Insel; dansk: Store Ø) er en ø i den franske by Strasbourgs historiske bykerne. Øen er omkranset af hovedåren for Ill-floden på den ene side og Canal du Faux-Rempart, en kanaliseret gren af samme flod. Grande Île blev indskrevet på UNESCO's Verdensarvsliste i 1988, og International Council on Monuments and Sites (ICOMOS) udtalte, at Grande Île er "et gammelt kvarter, der eksemplificerer en middeladerby". Strasbourg er den første by til at få hele sin bykerne indskrevet på Verdensarvslisten. Grande Île er nogle gange omtalt som "ellipse insulaire" på grund af dens form. Øen måler omtrent 1,25 kilometer og 0,75 kilometer på sit henholdsvis længste og smalleste sted. På øens midte er Place Kléber, byens centrale plads, beliggende. Umiddelbart syd herfor ligger Strasbourgs Katedral, verdens fjerdehøjeste kirke og et ornamenteret eksempel på gotisk arkitektur fra det 15. århundrede. Udover Notre-damekatedralen er Grande Île også hjemsted for fire andre århundredegamle kirker: Saint Thomas, Saint Pierre-le-Vieux, Saint Pierre-le-Jeune and Saint Étienne. Kvarteret Petite France ligger på øens vestlige ende, og det var tidligere hjemsted for byens garvere, møllere og fiskere. Kvarteret er nu blandt de mest besøgte turistattraktioner i Strasbourg. På øen er også det tidligere fluviale toldhus, Ancienne Douane, beliggende. Idet Grande Île er Strasbourgs historiske bykerne og sæde for den lokale, sekulære magt, huser øen også de mest imponerende hôtels particuliers og paladser, blandt andre Palais Rohan, Hôtel de Hanau, Hôtel des Deux-Ponts, Hôtel de Klinglin og Palais épiscopal de Strasbourg (sæde for det katolske ærkebispedømme i Strasbourg). For at markere Grande Îles status som verdenskulturarv, er der opsat 22 bronzeplader på de broer, som forbinder øen med fastlandet. Referencer
Grande Île, Strasbourg

The Grande Île (French pronunciation: [ɡʁɑ̃d il]; German: Große Insel; "Large Island") is an island that lies at the historic centre of Strasbourg, France. Its name derives from the fact that it is surrounded on one side by the main channel of the Ill river and on the other side by the Canal du Faux-Rempart, a canalised arm of that river. The Grande Île was named a UNESCO World Heritage Site in 1988. At the time, the International Council on Monuments and Sites noted that the Grande Île is "an old quarter that exemplifies medieval cities". Strasbourg was the first city to have its entire city center be listed as a World Heritage Site. The Grande Île is sometimes referred to as "ellipse insulaire" because of its shape. It measures some 1.25 kilometres (0.78 mi) by 0.75 kilometres (0.47 mi) at its longest and broadest. At the centre of the island lies the Place Kléber, the city's central square. Further south is Strasbourg Cathedral, the world's fourth-tallest church and an ornate example of 15th-century Gothic architecture. At the western end of the island is the quarter of Petite France, the former home of the city's tanners, millers and fishermen, and now one of Strasbourg's main tourist attractions. The Grande Île also houses the former fluvial customs house Ancienne Douane. Besides the cathedral, the Grande Île is home to four other centuries-old churches: St. Thomas, St. Pierre-le-Vieux, St. Pierre-le-Jeune, and St. Étienne. Being the historical center of Strasbourg and the seat of local secular power, it also houses the city's most imposing 18th-century hôtels particuliers and palaces, including the Palais Rohan, the Hôtel de Hanau (now the City Hall), the Hôtel des Deux-Ponts (birthplace of Ludwig I of Bavaria and now home to the city's military governor), the Hôtel de Klinglin, the Hôtel d'Andlau-Klinglin, and the Hôtel de Neuwiller, among many others. The island is also home to the Episcopal Palace of the Archdiocese of Strasbourg. To mark the Grande Île's status as a World Heritage Site, 22 brass plates were placed on the bridges giving access to the island. Gallery References External links UNESCO
Gran Isla de Estrasburgo

La Gran Isla de Estrasburgo (en francés, Grande île), también llamada Elipse Insular, es la isla fluvial formada por la canalización del río Ill, próximo a su desembocadura en el Rin, y sobre la que se asienta el centro histórico de la ciudad francesa de Estrasburgo, surgida a partir de la fundación romana de Argentoratum y de la villa medieval de Strateburgus. La Gran Isla fue declarada Patrimonio de la Humanidad por la Unesco en 1988. El Consejo Internacional de Monumentos y Lugares destacó de la Gran Isla la conservación de "un antiguo barrio que es una muestra de las ciudades medievales."​ Entre el patrimonio conservado, enmarcado en una topografía urbana típica medieval, destacan los edificios religiosos de la catedral de Notre-Dame, cuarto edificio religioso más alto del mundo y ejemplo de la arquitectura gótica flamígera del siglo XV, la iglesia de Santo Tomás, el conjunto de culto católico y protestante de San Pedro el Viejo, la iglesia de San Pedro el Joven, la iglesia de San Esteban, y el Templo Nuevo (reconstruido después de la guerra de 1870). La obra de ingeniería de canalización y de barreras conocida como de los Puentes Cubiertos, el barrio de la Pequeña Francia (Petite France), el Palacio de los Rohan, La antigua aduana y numerosos edificios maisons a collombages de arquitectura civil reconocibles por la técnica de construcción de vigas vistas o entramado visto de madera, como la casa Kammerzell son también ejemplos del patrimonio de la Gran Isla. Galería de fotos Notas Enlaces externos Grand'Ile en el sitio de la Unesco Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Gran Isla de Estrasburgo.
Grande Île

A Grande Île (francia kiejtés: [ɡʁɑ̃d il]; németül: Große Insel; jelentése mindkét nyelven „Nagy-sziget”) a franciaországi Strasbourg történelmi központjában található sziget. Nevét arról kapta, hogy egyik oldalát az Ill folyó fő ága, a másik oldalát pedig a Canal du Faux-Rempart, a folyó egyik csatornája veszi körül. A Grande Île teljes területét 1988-ban az UNESCO Világörökséggé nyilvánította. Az ICOMOS jellemzése szerint a Grande Île „egy régi városrész, amely a középkori városok mintaképe.” Strasbourg volt az első város, amelynek teljes belvárosa felkerült a világörökségi listára. Jellemzői A Grande Île-t alakja miatt néha „ellipse insulaire”-nek (ellipszis szigetnek) is nevezik. Leghosszabb és legszélesebb pontján körülbelül 1,25 kilométer hosszú és 0,75 kilométer széles. A sziget közepén található a Place Kléber, a város központi tere. Onnan továbbhaladva délre található a strasbourgi székesegyház, a világ hetedik legmagasabb temploma és a 15. századi gótikus építészet gyönyörű példája. A sziget nyugati végén található a Petite France negyed, a város egykori tímárjainak, molnárainak és halászainak otthona, ma pedig Strasbourg egyik fő turisztikai látványossága. A Grande Île-n található az egykori folyami vámház, az Ancienne Douane is. A katedrális mellett a Grande Île négy másik több évszázados templomot is magában foglal: a St. Thomas, a St. Pierre-le-Vieux, a St. Pierre-le-Jeune és a St. Étienne templomokat. Strasbourg történelmi központjaként és a helyi világi hatalom székhelyeként a város legimpozánsabb 18. századi palotái is itt találhatók, köztük a Palais Rohan, a Hôtel de Hanau (ma a városháza), a Hôtel des Deux-Ponts (I. Lajos bajor király születési helye, ma a város katonai kormányzójának székhelye), a Hôtel de Klinglin, a Hôtel d'Andlau-Klinglin és a Hôtel de Neuwiller, és még sok más kastély. A szigeten található a Strasbourgi érsekség püspöki palotája is. A Grande Île világörökségi státuszának jelzésére 22 réztáblát helyeztek el a szigetre vezető hidakon. Galéria Jegyzetek Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben a Grande Île, Strasbourg című angol Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként.
Grande Île

La Grande Île (Grande isola), la più centrale e caratteristica isola di Strasburgo, costituisce il centro storico della città ed è circondata dalle acque del fiume Ill. Nel 1988 venne aggiunta alla lista dei patrimoni mondiali dell'UNESCO, in quanto "antico quartiere molto rappresentativo delle funzioni della città medievale e dell'evoluzione di Strasburgo tra il XV e il XVIII secolo". Comprende i quartieri di Centre-Ville e Petite France. Sull'isola, riconosciuta anche come sito di fondazione del castrum romano Argentoratae, è presente una concentrazione di siti d'interesse artistico, architettonico e culturale, tra i quali si ricordano la cattedrale di Notre-Dame, principale monumento cittadino, Casa Kammerzell, palazzo dei Rohan, sede dei principi vescovi della famiglia Rohan nel XVIII secolo, i Ponts Couverts. Tra le chiese, oltre la cattedrale, sono da ricordare Saint-Thomas, Saint-Pierre-le-Vieux, Saint-Pierre-le-Jeune, Saint-Etienne. La Grande Île ospita inoltre l'Hôtel de Ville (municipio) e l'Opéra di Strasburgo, teatro municipale costruito nel 1820 in stile neoclassico. Siti Palazzi Palazzo dei Rohan Hôtel de Ville Case a graticcio Maison Kammerzell Pharmacie du Cerf Maison des tanneurs Ancienne Douane Fortificazioni Ponts Couverts Piazze Place de la Cathédrale Place Kléber Place Broglie Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Grande Île