NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Монастырь Мурбах

Монастырь Мурбах (также Мурбахский монастырь; фр. Abbaye de Murbach, нем. Kloster Murbach) — бывшее бенедиктинское аббатство, располагавшееся в южной части Эльзаса в долине у подножия горы Гран-Баллон (Гроссер Бельхен) в горной системе Вогезы; сегодня находится на территории коммуны Гебвиллер французского департамента Верхний Рейн (Гранд-Эст). Монастырь был основан в 727 году Святым Пирминием (Pirminius) и постепенно завладел территорией, на которой были расположены три города и 30 деревень; комплекс зданий, включая романскую монастырскую церковь Святого Леодегарда, был разрушены восставшими крестьянами в 1789 году — впоследствии аббатство было заброшено. История и описание Монастырь Мурбах был основан по инициативе графа Эберхарда, брата герцога Эльзаса Лиутфрида из династии Этихонидов. Эберхард призвал в 727 году епископа Пирминия из монастыря Райхенау на Боденском озере для создание монастырской общины на своих землях. Пирминий создал бенедиктинский устав для нового монастыря лат. Vivarius Peregrinorum. Согласно легенде об основании, переданной монастырскими летописцами, первые шотландские монахи поселились в деревне Бергхольц-Целль (Bergholtz-Zell), но, поскольку они не смогли найти там необходимый им покой, то пошли дальше в долину. Граф Эберхард передал монастырю значительные земельные владения и предоставил обширные привилегии, в том числе и свободный выбор настоятеля. Вскоре после основания монастырь начал играть и важную политическую роль: так в период с 782 по 783 год Карл Великий сделал себя светским настоятелем монастыря обители (лат. Pastor Murbacencis). Около 850 года Мурбах стал одним из интеллектуальных центров региона на Верхнем Рейне, а его библиотека насчитывала около 340 богословских, грамматических и исторических работ. (Каталог библиотеки IX века сохранился в единственном экземпляре, датированным 1464 годом; данная копия находится сегодня в Кольмаре.) В XIV веке монастырь постепенно начал терять влияние. В культуре Монастырь Мурбах упоминается в романе Умберто Эко «Имя розы» (1980). См. также Аббатство Нересхайм Монастырь Клостербойрен Монастырь Эттенхайммюнстер Примечания Литература Philippe Legin: Die Abteikirche von Murbach im Oberelsass. Colmar, Editions S.A.E.P. Ingersheim 1980. Otto Feld: Zur Baugeschichte der Klosterkirche Murbach. In: Zeitschrift für Kunstgeschichte 24, 1961, S. 242—249. Georges Bischoff. Recherches sur la puissance temporelle de l’Abbaye de Murbach: 1229—1525. — Strasbourg: Librairie Istra, 1975. — 164 с. Ссылки Murbach (нем.). zum.de. Landeskunde online (2017). Дата обращения: 26 декабря 2019.
Institut national des sciences appliquées de Strasbourg

Fundat el 2003, l'Institut national des sciences appliquées de Strasbourg, també anomenat INSA Strasbourg, és una grande école d'enginyeria de França. Està situada a la ciutat de Estrasburg i inclou el Campus Universitat d'Estrasburg. L'INSA Strasbourg és un establiment públic d'ensenyament superior i de recerca tècnica. L'escola lliura els títols següents: Diploma d'enginyer de l'INSA Strasbourg (Màstere Ingénieur INSA Strasbourg) Diploma de màster de recerca i doctorat Mastère spécialisé Graduats famosos Christian Bourquin, un polític francès i nord-català Referències Enllaços externs Institut national des sciences appliquées de Strasbourg - Lloc web oficial
Institut national des sciences appliquées de Strasbourg

Das Institut national des sciences appliquées de Strasbourg (INSA de Strasbourg; deutsch Nationales Institut der angewandten Wissenschaften in Straßburg) ist eine französische staatliche Architektur- und Ingenieurhochschule in Straßburg. Sie gehört dem Netzwerk « Institut national des sciences appliquées » an. Geschichte 2. Januar 1875: Gründung als „Technische Winterschule für Wiesenbautechniker“ 1887: neue Abteilung „Wege- und Wasserbau“ 1895: Die Schule wird in „Kaiserliche Technische Schule“ umbenannt. 1896: neue Abteilung „Fachschule für Maschinenbau“ 1897: neue Abteilung „Fachschule für die Ausbildung von Feldmessern“ 1919: Die Schule wird « École nationale technique de Strasbourg » genannt („Straßburger Nationale Technische Hochschule“). 1920: neues Fachgebiet „Elektrotechnik“ 1950: Die Schule wird in « École nationale d’ingénieurs de Strasbourg » umbenannt („Straßburger Nationale Ingenieur-Hochschule“). 1966: Die ENIS wird zur « École nationale supérieure des arts et industries de Strasbourg » (ENSAIS). 2003: Die Schule wird eine Hochschule des « Institut national des sciences appliquées » und in « INSA de Strasbourg » umbenannt. Fachbereiche Fachbereiche Architektur Fachbereich Hoch- und Tiefbau Fachbereiche Vermessungswesen Fachbereich Maschinenbau Fachbereiche Kunststofftechnik Fachbereiche Mechatronik Fachbereiche Elektrotechnik Fachbereiche Klima- und Energietechnik Weblinks Offizielle Seite (französisch) Offizielle Seite (deutsch) Einzelnachweise
Instituto Nacional de Ciencias Aplicadas de Estrasburgo

El Institut national des sciences appliquées de Strasbourg (también conocida como INSA Strasbourg) es una escuela de ingenieros de Francia. Está ubicado en Estrasburgo, campus Universidad de Estrasburgo. También es miembro del Alsace Tech​ y de la conferencia de grandes écoles.​ Forma principalmente ingenieros generalistas de muy alto nivel, destinados principalmente para el empleo en las empresas.​ Graduados famosos Christian Bourquin, un político francés Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una galería multimedia sobre Instituto Nacional de Ciencias Aplicadas de Estrasburgo. INSA Strasbourg Web
Institut national des sciences appliquées de Strasbourg

O Institut national des sciences appliquées de Strasbourg (em Português, Instituto nacional das ciências aplicadas de Estrasburgo) é uma escola de engenheiros e de arquitetos, situada em Estrasburgo. Ela foi fundada em 2 de janeiro de 1875 com o nome de Technische Winterschule für Wiesenbautechniker. Em 2003, passou a fazer parte da rede INSA, recebendo então seu nome atual. Referências
St-Rémi (Singrist)

St-Rémi (St. Remigius) ist eine römisch-katholische Kirche in Singrist (Département Bas-Rhin) in Frankreich. Die Kirche ist als französisches Kulturerbe eingetragen. Geschichte Die dem heiligen Remigius von Reims geweihte Kirche geht in ihren Ursprüngen auf das 10. Jahrhundert zurück. Ältester Teil ist der Chorturm aus dem 13./14. Jahrhundert, der dem der Klosterkirche im benachbarten Sindelsberg ähnelt. Das Langhaus stammt im Kern aus der Zeit um 1500 und trägt heute das Jahr 1721 auf der Giebelmauer. Zu dieser Zeit wurde das Kirchenschiff erhöht und erhielt seine jetzige Gestalt. Literatur Walter Hotz: Handbuch der Kunstdenkmäler im Elsass und in Lothringen. Deutscher Kunstverlag, München/Berlin 1976, ISBN 3422003452, S. 250. Weblinks Einzelnachweise
Pont du Faisan

Le pont du Faisan (appelé localement le Pont Tournant, Fasanenbruck en alsacien) est un pont tournant hydraulique du XIXe siècle, des canaux de l'Ill du quartier historique de la Petite France de la Grande Île de Strasbourg (un des hauts lieux pittoresques historiques préservés du tourisme en Alsace, classée au Patrimoine mondial de l'Humanité depuis 1988). Histoire Un ancien pont en bois du XIVe siècle est remplacé en 1854, par un premier pont mobile, pour faire passer piétons et bateaux de marchandises. Il est modifié en 1869 en pont-levis, puis remplacé en 1888, par ce modèle en acier et en bois, rénové et amélioré en 1999, avec un dispositif de fonctionnement hydraulique. Ce pont pittoresque est à ce jour une des attractions touristiques de ce quartier historique typique alsacien préservé du XVIe siècle (similaire au quartier touristique de la Petite Venise de Colmar), régulièrement activé pour laisser passer les piétions de la rue des Moulins, et les bateaux-mouches du tourisme fluvial de Strasbourg. Construit au pied de la maison au 40, rue du Bain-aux-Plantes, il est voisin entre autres de la célèbre maison des Tanneurs de Strasbourg, de la place Benjamin-Zix, ainsi que des ponts couverts, et anciennes Glacières... Notes et références Voir aussi Pont - Pont tournant - Liste de ponts remarquables Liste des ponts de Strasbourg - Liste des voies de Strasbourg Histoire de Strasbourg - Liste des monuments historiques de Strasbourg Grande Île de Strasbourg - Petite France (Strasbourg) - Petite Venise de Colmar Rue du Faisan (Strasbourg) Liens externes Pont du Faisan sur www.youtube.com Portail des ponts Portail des lacs et cours d'eau Portail de Strasbourg
European Court of Human Rights building

The building of the European Court of Human Rights is located in the European Quarter of Strasbourg, France. It was designed by the Richard Rogers Partnership and Claude Buche and was completed in 1994. The building is located on the eastern corner of the water intersection, where the Ill river is crossed by the Canal de la Marne au Rhin. The court was formerly located in a building located just across the canal, which was built in 1965 and designed by Bertrand Monnet, J. Apriell and Papillard. Design The building was designed in 1989 by the Richard Rogers Partnership Ltd (London) and Claude Bucher (Strasbourg). They intended to create a "symbolic landmark but not a monument". They also, due to the nature of the court, wanted to make it more welcoming and open rather than fortress-like. The original design was stretched as, during design, the demand for office space grew by 50% due to the fall of the Eastern Bloc. The building relies on natural light and ventilation, except the light entrance hall which is air conditioned in an energy saving manner. The two main organs of the court, the court and commission, occupy two large circular chambers each side and offices are located in a "tail" stretching behind the building. The team of architects behind the Rogers Partnership working on the building were: Laurie Abbott, Peter Angrave, Eike Becker, Elliot Boyd, Mike Davies, Karin Egge, Pascale Gibon, Marco Goldschmied, Lennart Grut, Ivan Harbour, Amarjit Kalsi, Sze-King Kan, Carmel Lewin, Avtar Lotay, John Lowe, Louise Palomba, Kim Quaz, Richard Rogers, Pascale Rousseau, Yuli Toh, Sarah Tweedie, Andrew Tyley, Yoshiyuki Uchiyama and John Young. Construction Building work began in December 1991 and continued until December 1994. It was built by 50 firms with 125 subcontractors and cost 544 million French Francs, which came from the member states of the Council of Europe which owns the building, however the site it was built on was provided by the City of Strasbourg. Queen Elizabeth II planted a tree on the building site in May 1992. Rooms The building has 28,000 square metres of floor space. The Court Room covers 860 square metres and has 260 seats, with an extra 49 for judges and 33 for applicants (the deliberation room has 47 places with an additional 52 seats). The Commission Room covered 520 square metres and has 41 seats with 30 places for applicants. Other meeting rooms (in total there are 11) cover 4500 square metres and have an average of 47 places around table, plus 52 at the rear. The 420 offices cover 16,500 square metres and in total the building has capacity for 600 people. There is also a Projection room with 204 seats and a 180-seat cafeteria. See also European Institutions in Strasbourg Palace of Europe Seat of the European Parliament in Strasbourg References External links Human Rights building in figures, European Court of Human Rights European Court of Human Rights, Rogers Stirk Harbour + Partners
Edificio del Tribunal Europeo de Derechos Humanos

El Edificio del Tribunal Europeo de Derechos Humanos está situado en el Barrio Europeo de Estrasburgo, Francia. Fue diseñado por el estudio de Richard Rogers y Claude Buche y completado en 1994.​ El edificio está situado en la esquina este de la intersección del río Ill y el Canal de la Marne au Rhin. El tribunal tenía anteriormente su sede en un edificio situado justo al otro lado del canal, que fue construido en 1965 y diseñado por Bertrand Monnet, J. Apriell y Papillard.​ Diseño El edificio fue diseñado en 1989 por la Richard Rogers Partnership de Londres y Claude Bucher de Estrasburgo. Pretendieron crear un «edificio simbólico pero no un monumento». También, debido a la naturaleza del tribunal, querían hacerlo más acogedor y abierto en lugar de ser semejante a una fortaleza. El diseño original se «estiró» posteriormente debido a que, durante la fase de proyecto, la demanda de espacio de oficinas creció un 50% debido a la caída del comunismo en el este de Europa.​ El edificio usa luz y ventilación natural, excepto el vestíbulo de entrada que usa aire acondicionado de manera eficiente energéticamente. Los dos órganos principales del tribunal, el tribunal y la comisión, ocupan dos grandes cámaras circulares a cada lado del edificio, y las oficinas están situadas en una «cola» que se extiende detrás del edificio.​ Construcción La construcción del edificio empezó en diciembre de 1991 y finalizó en diciembre de 1994. Fue construido por cincuenta empresas con 125 subcontratistas y costó 544 millones de francos, que procedieron de los Estados miembro del Consejo Europeo, que es el dueño del edificio; sin embargo, la parcela en la que se construyó fue proporcionada por el Ayuntamiento de Estrasburgo. Habitaciones El edificio tiene una superficie de 28 000 m². La sala de juicios tiene 860 m² y 260 asientos, con 49 extra para jueces y 33 para solicitantes (la sala de deliberaciones tiene 47 asientos con otros 52 adicionales). La Sala de la Comisión tiene 520 m² y 41 asientos con 30 lugares para solicitantes. Las otras salas de reuniones (en total hay once) tienen 4500 m² y una media de 47 asientos alrededor de la mesa, más 52 en la parte trasera. Las 420 oficinas cubren 16 500 m² y en total el edificio tiene capacidad para seiscientas personas. También hay una sala de proyecciones con 204 asientos y una cafería de 180 asientos. Véase también Tribunal Europeo de Derechos Humanos Estrasburgo Referencias Enlaces externos Human Rights building in figures, European Court of Human Rights European Court of Human Rights, Rogers Stirk Harbour + Partners
Palais des droits de l'homme

Le Palais des droits de l'homme est un édifice inauguré en 1995 à Strasbourg en France, conçu par l'architecte britannique Richard Rogers pour accueillir la Cour européenne des droits de l'homme. Présentation Architecture Inauguré en 1995, son ampleur et son design (qui contrastent avec l'ancien bâtiment de 1965) témoignent du développement de la Cour européenne. L'architecte a imaginé la structure du bâtiment afin qu'il reflète non seulement les valeurs de la Justice , ainsi que sa contemporanéité. Les deux tours cylindriques disposées de part et d'autre de l'entrée évoquent la balance de la justice. Le hall, surplombé d'une imposante verrière, symbolise la transparence et l'accessibilité de la Cour à tous les citoyens. L'objectif de l'architecte étant de réaliser un bâtiment aux lignes contemporaines et symboliques, liant architecturalement le droit au principe de transparence. Localisation Le bâtiment se trouve dans le « quartier européen » de Strasbourg, à environ deux kilomètres au nord-est de la Grande Île, le centre historique de Strasbourg. Il est situé allée des Droits de l'Homme, où il fait face au Palais de l'Europe, de l'autre côté de l'Ill. Références Voir aussi Bibliographie Philip Jodidio (es), « Strasbourg : le Palais des Droits de l'Homme », Connaissance des arts, no 520,‎ septembre 1995, p. 74–81. (nl) Geert Bekaert (en), « Een paleis voor de mensenrechten : Richard Rogers & Partners in Straatsburg », Archis, no 11,‎ 1995, p. 74–80. Christophe Leclere (sous la dir. d'Anne-Marie Châtelet (d)), Microphysique du pouvoir : La construction de la Cour européenne des droits de l'homme à Strasbourg (1985-1995) (mémoire de master « Faire de l'histoire, penser l'architecture et la ville », ENSA Strasbourg, soutenu le 17 juin 2020) (lire en ligne [PDF]). Liens externes « Palais des droits de l'homme », sur strasbourg.eu (consulté le 24 décembre 2020). « Le palais des droits de l’homme, siège de la CEDH » [PDF], sur echr.coe.int, Cour européenne des droits de l'homme. Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail du Conseil de l'Europe Portail de Strasbourg Portail des droits de l’homme
Palatul Curții Europene a Drepturilor Omului

Palatul Curții Europene a Drepturilor Omului (în franceză Palais des droits de l'homme) este un palat situat în Cartierul European al orașului Strasburg, Republica Franceză. Găzduiește sediul Curții și se află în apropiere de sediul Consiliului Europei. Note
Будівля Європейського суду з прав людини

Будівля Європейського суду з прав людини розташована в Європейському кварталі Страсбурга, Франція. Її було спроєктовано партнерством Річарда Роджерса та Клода Бюше та завершено в 1994 році. Будівля розташована на східному куті водного перетину, де річку Іль перетинає канал Марна-Рейн. Суд раніше розташовувався в будівлі, розташованій одразу через канал, яка була збудована в 1965 році за проєктом Бертрана Монне, Ж. Апріеля та Папійяра. Дизайн Будівлю було спроєктовано в 1989 році компанією Richard Rogers Partnership Ltd (Лондон) та Claude Bucher (Страсбург). Вони мали на меті створити «символічну пам'ятку, але не монумент». Вони також, через особливості суду, хотіли зробити його більш гостинним та відкритим, а не схожим на фортецю. Початковий дизайн був розтягнутий, оскільки під час проєктування попит на офісні приміщення зріс на 50 % через падіння Східного блоку. Будівля використовує природне освітлення та вентиляцію, за винятком світлого вхідного холу, який кондиціонується енергозберігаючим способом. Два головні органи суду, суд і комісія, займають дві великі круглі зали з кожного боку, а офіси розташовані в «хвості», що тягнеться позаду будівлі. До складу команди архітекторів з Rogers Partnership, які працювали над цим проєктом, увійшли: Лорі Аббот, Пітер Ангрейв, Ейке Бекер, Елліот Бойд, Майк Девіс, Карін Егге, Паскаль Гібон, Марко Гольдшмід, Леннарт Грут, Іван Харбор, Амарджіт Калсі, Сзе-Кінг Кан, Кармель Левін, Автар Лотай, Джон Лоу, Луїза Паломба, Кім Кваз, Річард Роджерс, Паскаль Руссо, Юлі То, Сара Твіді, Ендрю Тайлі, Йошіюкі Учіяма та Джон Янг. Будівництво Будівельні роботи розпочалися у грудні 1991 року та тривали до грудня 1994 року. Його будували 50 фірм зі 125 субпідрядниками, а вартість будівництва становила 544 мільйони французьких франків, які надійшли від держав-членів Ради Європи, яким належить будівля, проте ділянку для її будівництва надало місто Страсбург. К травні 1992 року на будівельному майданчику королева Єлизавета II посадила дерево. Кімнати Площа будівлі становить 28 000 квадратних метрів. Зал судових засідань займає 860 квадратних метрів і розрахований на 260 місць, з них 49 призначені для суддів і 33 — для заявників (у кімнаті для нарад є 47 місць та додаткові 52 місця). Зал засідань комісії займає 520 квадратних метрів і розрахований на 41 місце, з них 30 призначені для заявників. Інші зали засідань (всього їх 11) займають площу 4500 квадратних метрів і мають в середньому 47 місць навколо столу, а також 52 місця в задній частині. 420 офісів займають площу 16 500 квадратних метрів, і загалом будівля розрахована на 600 осіб. Також є кінозал на 204 місця та кафетерій на 180 місць. Див. також Європейські інституції у Страсбурзі Палац Європи Будівля Європейського парламенту в Страсбурзі Примітки Посилання Побудова прав людини в цифрах, Європейський суд з прав людини Європейський суд з прав людини, Роджерс Стірк Харбор + Партнери
Fort Ney (Fransecky)

Fort Ney and previously known as Fort Fransecky is situated in Alsace and lies about 5 kilometres (3 mi) north of Strasbourg in the forest of Robertsau next to the river Ill. It formed part of a belt of fortifications that protect Strasbourg. Fort Fransecky was built between 1873 and 1876 and continuously upgraded from 1880 to 1914 and its guns commanded the river and other nearby transport routes including the railway from Strasbourg to the frontier town of Lauterbourg. The fort was renamed Fort Ney in 1918. During the German occupation of France during World War II Fort Ney was a centre for study of gases like phosgene. In an attempt to find an antidote to the gas 52 concentration camp prisoners were exposed to the gas and then treated. After exposure, many of them suffered from pulmonary edema and four of them died. In 1944 the local German high command used the fort as their headquarters during the Allied campaign to liberate Strasbourg. Strasbourg was liberated by a French armoured division on 23 November 1944, and the fort's German garrison of about four hundred held for a further two days before surrendering on 25 November. Today the fort in use by the French military and is not open to the public. See also Fortified Sector of the Lower Rhine (Secteur Fortifié du Bas-Rhin) was the French military organization that in 1940 controlled the section of the French frontier with Germany in the vicinity of Strasbourg. Footnotes References Burckel, Franck (2012), Fort I - Fort Fransecky (Ney) (in French), www.fort-frere.fr, archived from the original on 2012-03-09, retrieved January 28, 2012 Sawer, Major Richard K. (1964), A doctrine for defense of a major urban population center by division and larger units, Fort Leavenworth, Kansas: U.S. Army Command AND General Staff College} Tyson, Peter, ed. (October 2000), The Experiments, Holocaust on Trial, NOVA Online
Château de l'Île

The Château de l'Île is a former castle in Ostwald, France, now used as luxury hotel. The present building was built in 1891 by the entrepreneur Léonard Heydt (1829–1901), who also served as the mayor of Ostwald from 1861 until his death. It re-employs elements of a previous castle from the early 17th century, which had probably replaced an even earlier castle (the first mention of a castle in Ostwald dates from the year 1226). The Renaissance elements of the 17th-century castle were integrated into the Neo-Renaissance designs commissioned by Heydt, who called his property by the German name of Schloss Inselburg (literally: "Castle Fortress-on-the-Island"), since Alsace was part of the German Empire in 1891. The French name of the castle translates as "Castle of the Island", since the grounds are indeed surrounded by a small lateral arm of the river Ill. In 1918, the castle was bought by the Darbois family and used as a tea factory (Les thés du château de l'Île) starting in 1921. It was abandoned in the late 1960s, with the end of the Darbois's business, and stood empty until 1991, when it was bought by Pierre Traversac of the luxury hotel group Les Grandes Étapes Françaises. Traversac added lateral wings in the local half-timbered architectural style and the hotel opened in 1994. Gallery References
Deutsche Kriegsgräberstätte Cernay

Die Deutsche Kriegsgräberstätte Cernay im Département Haut-Rhin ist ein Soldatenfriedhof für 7085 deutsche Kriegstote des Ersten Weltkriegs und 1479 deutsche Kriegstote des Zweiten Weltkriegs in Cernay (Haut-Rhin), Frankreich. Lage Cernay liegt etwa 35 Kilometer südlich von Colmar und liegt an der N 83. Der Friedhof befindet sich am südlichen Stadtrand in der Rue de la Ferme und ist über die D 34 zu erreichen. Die Toten Aus dem Ersten Weltkrieg sind hier 7.085 Gefallene beigesetzt, darunter die deutschen Toten der Schlacht um den Hartmannswillerkopf im Ersten Weltkrieg. Weiter sind deutsche Kriegsgefangene, die im südfranzösischen Raum verstarben, aus ihren Einzelgrablagen hierher umgebettet worden. Die 1.479 Gefallenen des Zweiten Weltkrieges wurden im rückwärtigen Teil des Friedhofs beigesetzt. Weitere Kriegsgräberstätten um den Hartmannswillerkopf Die französischen Kriegstoten der Schlacht um den Hartmannswillerkopf ruhen in der Nécropole nationale du Silberloch - Hartmannswillerkopf und in der Nécropole nationale du Vieil-Armand (Hartmannswillerkopf) in der crypte-ossuaire. Weitere deutsche und französische Tote sind in der Kriegsgräberstätte Guebwiller beigesetzt. In Cernay gibt es auch den französischen Soldatenfriedhof Nécropole nationale de Cernay mit Kriegstoten aus dem Ersten und Zweiten Weltkrieg. Siehe auch Liste der Nécropoles nationales in Frankreich Liste von Kriegsgräberstätten in Frankreich Einzelnachweise Weblinks Internetseite des Volksbund Deutsche Kriegsgräberfürsorge für Cernay