NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Ельбасан Арена

Ельбасан Арена (алб. Elbasan Arena, раніше відомий як Ружді Біжута) — багатоцільовий стадіон в Ельбасані, Албанія. Будівництво стадіону було завершено в 1967 році, і з того часу він є домашнім полем ФК «Ельбасані». Стадіон перебував на реконструкції й був офіційно відкритий 8 жовтня 2014 року до матчу з Данією, який проходив у рамках відбіркового турніру Євро-2016. Загальна місткість стадіону становить 12800 осіб, що робить його третім за величиною в Албанії після стадіону «Ейр Албанія» в Тирані. Історія Вперше «Ельбасан Арена» була відкрита в 1967 році під назвою «Стадіон Ружді Біжута», який був одним з найвідоміших гравців «Ельбасані». Побудований у 1960-х роках, стадіон замінив колишню базу клубу, яка поступово перетворилася на декілька застарілих споруд. Більшу частину історії «Ружді Біжути» стадіон використовувався виключно ФК «Ельбасані», але в січні 2014 року було оголошено, що стадіон прийматиме відбіркові матчі Албанії до Євро-2016. Це рішення було прийнято Федерацією футболу Албанії для того, щоб дати можливість провести масштабну реконструкцію головному стадіону країни «Кемаль Стафа». Реконструкція 2014 Однак перш ніж «Ельбасан Арена» змогла прийняти матчі, їй довелося пройти реконструкцію. Загалом у стадіон було вкладено понад 5,5 мільйонів євро. Роботи з приведення стадіону у відповідність до вимог УЄФА почалися в лютому 2014 року, а завершилися через 7 місяців, у жовтні. На стадіоні відбулися численні поліпшення, включно зі встановленням нових прожекторів, 12500 нових пластикових сидінь, новими роздягальнями, місцями для офіційних осіб, новим табло, і на довершення всього було покладено абсолютно нове ігрове поле. Стадіон знову відкрився 8 жовтня, коли Албанія приймала Данію у другому кваліфікаційному матчі відбору. Зіграний за присутності 12800 глядачів — рекордної на сьогодні відвідуваності — Албанія здобула нічию 1-1 проти більш рейтингової команди. Відкриття Церемонія відкриття стадіону відбулася 11 жовтня 2014 року матчем проти Данії. Вперше граючи на нещодавно відремонтованій «Ельбасан Арені», господарі вийшли вперед на 38-й хвилині завдяки удару Ерміра Леньяні, але вийшовший на заміну гравець збірної Данії Лассе Вібе зрівняв рахунок на 81-й хвилині, і суперники по групі I вийшли на перше місце. Галерея Примітки
St. Procopius Church (Tirana)

St. Procopius Church (Albanian: Kisha e Shën Prokopit) is an Orthodox church on the outskirts of Tirana, Albania. Built by the Vlach community, it was one of two Orthodox churches that existed in the city before World War II, the other one being the 19th-century Greek Evangelismos Church, which was demolished in 1967. History Old building In 1787 the Bargjini family, feudals of Tirana, gave the permit to the Orthodox community of Tirana to construct the church, as a compensation for the protection that the community had offered in the local defense of the city against the attacks of Ahmet Kurt Pasha of Berat. The church was built between 1790 and 1797 although in the church codex the donators of the construction can be traced only in a 1818 entry, as copies of the prior codex have been lost. A considerable part of the community were Vlachs and the codex, which included all the important activities of the church was written in Greek. The construction was half underground, whereas no bells were allowed, as was the law for newly constructed churches in Muslim countries. The church had dimensions of 22m long and 13m wide. The construction in 1874 of the Greek Orthodox Evangelismos Church, in the central plaza of Tirana (later demolished in 1967), entailed a smaller attendance to the St. Procopius Church. Current building In 1940 a new urbanistic plan for Tirana was approved. The Orthodox community of Tirana accepted moving the old church into a new building, which would be located at the Park of Saint Procopius, around 25m over the level of the old one, and around 400m away from it. Kristofor Kisi, then primate of the Albanian Orthodox Church entrusted with the project of the new building Skënder Luarasi, a young architect who had graduated from the University of Vienna, and was son of patriot Kristo Luarasi. Ing Lucca & Co, Milano-Napoli was the company that built it, and the new church was ready in 1942, and inaugurated in 1945, right after World War II. In December 2017, Tirana Mayor Erion Veliaj announced a project to restore the church to its pre-1967 state. References Sources Beduli, Dhimitër (1997), Kodiku i Kishës së Shën Prokopit të Tiranës 1818-1922 (in Albanian), Kisha Orthodhokse Autoqefale e Shqipërisë
Церковь Святого Прокопия (Тирана)

Церковь Святого Прокопия (алб. Kisha e Shën Prokopit) — православный храм на окраине Тираны, столицы Албании. Она была одной из двух православных церквей, существовавших в городе до начала Второй мировой войны, другой была Благовещенская церковь (Эвангелизмос) XIX века, снесённая в 1967 году. История Старое здание В 1787 году семья Баргини, феодалы Тираны, разрешили православной общине города возвести свою церковь в качестве вознаграждения за помощь, которую православная община оказывала при защите города от нападений Ахмета Курта-паши из Берата. Церковь была построена в период между 1790 и 1797 годами, хотя в церковном списке жертвователей на её строительство их имена можно проследить лишь до 1818 года, поскольку копии предыдущего списка были утеряны. Значительную часть православной общины Тираны составляли влахи, а её документы, которые фиксировали все важные дела в жизни церкви, были написаны на греческом языке. Здание церкви наполовину располагалось под землёй, а колокола ей не разрешались иметь согласно закону для новопостроенных церквей в мусульманских странах. Церковь занимала площадь в 22 метра в длину и 13 метров в ширину. Строительство в 1874 году на центральной площади Тираны Благовещенской церкви, снесённой в 1967 году, снизило количество прихожан церкви Святого Прокопия. Современное здание В 1940 году был утверждён новый городской план Тираны. Православная община города согласилась перенести церковь Святого Прокопия в новое здание, которое должно было располагаться в парке Святого Прокопия, на месте примерно на 25 метров выше прежнего и в около 400 метрах от него. Христофор, тогдашний предстоятель Албанской православной церкви, доверил разработку проекта нового здания Скендеру Люараси, молодому архитектору, окончившему Венский университет, и сыну патриота Кристо Люараси. Строительство вела милано-неаполитанская компания Ing Lucca & Co. Новая церковь была готова в 1942 году и открыта в 1945 году, сразу после окончания Второй мировой войны. В декабре 2017 года мэр Тираны Эрьон Велиай объявил о запуске проекта по восстановлению прежнего, существовавшего до 1967 года, облика церкви. Примечания Источники Beduli, Dhimitër (1997), Kodiku i Kishës së Shën Prokopit të Tiranës 1818-1922 (алб.), Kisha Orthodhokse Autoqefale e Shqipërisë
Scheich-Dyrri-Tekke

Die Scheich-Dyrri-Tekke (albanisch Teqja e Sheh Dyrrit) ist eine Tekke des Sufi-Ordens der Kadiri in Tirana, der Hauptstadt Albaniens. Sie liegt in der Rruga e Barrikadave im Zentrum Tiranas nordöstlich vom Skanderbeg-Platz direkt neben der Mittelschule Sami Frashëri. Die Tekke diente nicht nur als Gotteshaus, sondern auch als Wohnhaus des Scheichs und seiner Familie. Entsprechend gleicht der Baustil einem ortsüblichen Wohnhaus. Sie wurde am Ende des 18. oder zu Beginn des 19. Jahrhunderts erbaut. Auch eine kleine Türbe mit drei Gräbern gehörte zur Tekke; diese wurde 1967 im Rahmen des Religionsverbots in Albanien zerstört. Der geschlossene Kalksteinbau, vermutlich aus der Mitte des 19. Jahrhunderts, war fünfeckig und trug einen achteckigen Tambour. Eine weitere Tekke der in Albanien kleinen Kadiri-Sekte, die mindestens gleichaltrige Tekke des Derwisch Hatixhe, liegt gleich in der Nachbarschaft. Andere Tekken des Ordens gab es in Berat, Elbasan, Peqin und Peshkopia. Die Tekke wurde im Jahre 1963 – während der kommunistischen Diktatur in der Sozialistischen Volksrepublik Albanien – zu einem nationalen Kulturdenkmal der Kategorie 1 erklärt. In den Jahren 1964 und 1965 wurden Restaurierungsarbeiten durchgeführt. Nach 1990 wurde das Gebäude wiederhergestellt. Die Tekke ist in Privatbesitz. Einzelnachweise
Sheh Dyrri Tekke

The Sheikh Dyrri Tekke (Albanian: Teqja e Sheh Dyrrit) or Shaykh Duri Tekke (Turkish: Şeyh Düri Tekkesi) is a tekke, located in Tirana, Albania. The tekke was designated as a Cultural Monument of Albania in 1963. The tekke relates to the Qadiriyya, a Sufi order. See also Islam in Albania List of Religious Cultural Monuments of Albania References
Chanaka Sheh Dyrri w Tiranie

Chanaka Sheh Dyrri w Tiranie (alb. Teqeja e Sheh Dyrrit) – chanaka znajdująca się w Tiranie, w Albanii. Klasztor został zbudowany w drugiej połowie XVIII wieku. Należał do bractwa (tariki) Kadirije, odłamu sufizmu utworzonego przez Abdyla Kadira Gejlaniego. Chanaka, znajdująca się w północnej części miasta służyła zarówno jako świątynia, jak też dom duchownego (szejka). Obiekt został wpisany w 1963 na listę religijnych zabytków kulturowych Albanii (Objekte fetare me statusin Monument Kulture). W 1967 w okresie ateizacji Albanii obiekt został częściowo zniszczony, a w 1990 odbudowany. Przypisy Bibliografia Gazmend Bakiu: Tirana e vjetër. Tirana: The Scarecrow Press Inc., 2013, s. 93. ISBN 978-9928-08-101-8.
Hidrocentrali Frederik Engels

Hidrocentrali Frederik Engels är ett vattenkraftverk i Albanien. Det ligger i prefekturen Qarku i Dibrës, i den norra delen av landet, 40 km norr om huvudstaden Tirana. Hidrocentrali Frederik Engels ligger 486 meter över havet. Terrängen runt Hidrocentrali Frederik Engels är kuperad norrut, men söderut är den bergig. I omgivningarna runt Hidrocentrali Frederik Engels växer i huvudsak blandskog. Runt Hidrocentrali Frederik Engels är det ganska tätbefolkat, med 54 invånare per kvadratkilometer. Kommentarer Källor
Villa Reale di Shirokë

La villa Reale (in albanese vila Mbretërore) è una villa di Shirokë, frazione di Scutari sulle sponde del lago di Scutari, utilizzata come residenza reale dal casato degli Zogu insieme al palazzo delle Brigate di Tirana e alla villa Reale di Durazzo. Storia La villa fu realizzata tra gli anni '20 e '30 dall'impresa Fratelli Desideri, costando circa 13900 franga d'oro, per essere donata dagli imprenditori locali all'allora Presidente della Repubblica (e poi Re degli Albanesi) Ahmet Zogu come residenza sulle sponde del lago di Scutari. Come progettisti sono stati accreditati autori diversi: l'architetto e ingegnere albanese Kristo Sotiri (progettista della prima villa Reale di Durazzo), l'architetto e ingegnere italiano Florestano Di Fausto (progettista della seconda villa Reale di Durazzo) o il pittore e architetto albanese Kolë Idromeno. Con l'avvento del regime socialista la villa fu preservata, venendo tuttavia gravemente danneggiata durante i disordini del 1997, nuovamente nel 2000 e nel 2001 da un incendio. Nel 1992 fu ceduta all'Unione dei Sindacati Indipendenti d'Albania (BSPSH). Nel 2007 il tribunale di Scutari ha accolto un'istanza del principe Leka I, riconoscendogli la proprietà della villa; tale decisione, confermata dalla Corte suprema nel 2013 è stata tuttavia ribaltata nel 2023 anche se il principe Leka II ha annunciato l'intenzione di ricorrere contro quest'ultima sentenza. Contestualmente la Direzione regionale dei beni culturali di Scutari ha annunciato l'intenzione di dichiarare la villa come monumento culturale. Descrizione La villa si trova sul monte Tarabosh, sulle riva meridionale del lago di Scutari, comprende un ampio terreno di 3962 metri quadrati ed è composta da due edifici, entrambi a due piani con una superficie abitativa di rispettivamente 345 e 145 metri quadrati. Il fabbricato principale è formato dall'intersezione tra un cubo e un cilindro poggiati su un basamento la cui altezza è pari alla grande scalinata d'ingresso. La porta d'ingresso è inscritta in un loggiato caratterizzato da due coppie di colonne che sorreggono il soprastante balcone su cui si affaccia una finestra trifora che ne costituisce l'accesso. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Villa Reale
Спач (затвор)

Затворът Спач е бивш политически затвор при село Спач, Северна Албания в периода на Комунистическа Албания от 1968 до 1991 г. Затворниците са работили в рудници. През 1973 г. група затворници организират бунт, като издигат некомунистическо знаме. Имало е планове за превръщане на бързо влошаващия се обект в музей, но са изоставени. Бившият затвор днес е обявен за паметник паметник на културата от II категория. През 2015 г. затворът е включен от базираната в Ню Йорк организация World Monument Fund в списъка на 50-те най-застрашени паметници в света. Източници Външни препратки Вижте местоположението на бившия политически затвор на Спач на Google Map Спач затвор в Youtube
Spaç Prison

The Spaç Prison (Albanian: Burgu i Spaçit) was a political prison in Communist Albania at the village of Spaç. The former prison is listed as a second-category national monument. There were plans to turn the rapidly deteriorating site into a museum, but as of February 2013, no progress had been made at the location. In 1973, a number of prisoners staged a rebellion where the non-communist flag was raised. In 1984, a similar rebellion took place at the prison of Qafë Bar. In 2015, the prison was listed by the New York–based organisation World Monument Fund as one of the 50 most endangered monuments worldwide. In 2019, Tirana-based organization Cultural Heritage without Border - Albania, with the help of a team of students from Worcester Polytechnic Institute created a publicly accessible digital reconstruction of the Spaç Prison. The Prison held many political prisoners, including prominent intellectuals, and became one of the most infamous sites of repression in the country. History Spaç Prison was established in 1968 by the Communist government of Albania as a forced labor camp at a copper and pyrite mine in a remote mountainous area of central Albania. Labour Camp Inmates at Spaç labor camp endured harsh conditions, including forced work in the copper mine, minimal free time, and extreme isolation in one of the most remote prisons in the world. The harsh conditions and isolation made escape nearly impossible, with only barbed wire and guard posts surrounding the camp. Prisoners at Spaç worked in rotating shifts in the mines, enduring extreme heat and freezing winters, with poor safety conditions, inadequate tools, strict daily quotas, and the constant threat of punishment for underperformance. After long shifts in the mines, prisoners returned to overcrowded, unheated cells, often so small that there was barely space to lie down or move. Among its prisoners was the artist Maks Velo, who described Spaç as “the most terrible camp in Europe and the world during this period.” Prison Guards at Spaç enforced strict discipline through brutal punishments, including beatings and torture of those expressing political dissent or failing to meet work quotas. Female prisoners were also subjected to abuse, including beatings, sexual assault, and forced abortions. In May 1973, prisoners staged a brief rebellion, raising an Albanian flag without the communist star, but it was suppressed within two days and the alleged leaders were executed. The prisoners’ revolt, became one of the first moments of resistance to the oppression of the regime. Nevertheless, Spaç continued to operate as a labor camp until the fall of the communist party from power in the early 1990s. See also Forced labour camps in Communist Albania Prison of Burrel References External links Spaç prison on Youtube See the location of former political prison of Spaç on Google Map
Prisión de Spaç

La Prisión de Spaç​ (en albanés: Burgu i Spaçit) fue una prisión política en la Albania comunista en la localidad de Spaç, en el actual municipio de Mirditë, condado de Lezhë. La antigua prisión se presenta ahora como un monumento nacional de segunda categoría. Había planes para convertir el sitio en rápido deterioro en un museo, pero para febrero de 2013, no se había realizado ninguna intervenciónn en el lugar. En 1973, un número de prisioneros en el campo de concentración de la cárcel protagonizó una rebelión donde se izó la bandera no comunista. En 1984, una rebelión similar tuvo lugar en la prisión de Qafe Bar. Véase también Prisión de Saltvik Prisión de Santo Boma Prisión de Sarposa Prisión de Shikma Referencias
Prison de Spaç

La prison de Spaç (en albanais : Burgu i Spaçit) est un ancien centre de détention albanais destiné aux prisonniers politiques et situé près du village de Spaç sous l'Albanie communiste. Cette ancienne prison figure au registre des monuments nationaux. Histoire En 1973, plusieurs détenus organisent une rébellion au cours de laquelle ils hissent le drapeau non-communiste. En 1984, une mutinerie similaire éclate à la prison de Qafë Bar (en). En 2015, le World Monument Fund (ONG basée à New York) relève que la prison de Spaç fait partie des cinquante monuments les plus menacés à l'échelle mondiale. Malgré un projet pour convertir le site, qui subit une dégradation rapide, en musée, le chantier n'avait pas progressé en février 2013. En 2019, l'ONG « patrimoine culturel sans frontières - Albanie » basée à Tirana, avec l'aide d'une équipe d'étudiants de l'Institut polytechnique de Worcester, crée une maquette numérique accessible au public de la prison de Spaç. Notes et références (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « Spaç Prison » (voir la liste des auteurs). Voir aussi Articles connexes Travail forcé en République populaire socialiste d'Albanie (en) Prison de Burrel Liens externes Spaç prison on Youtube See the location of former political prison of Spaç on Google Map Portail de l’Albanie Portail de l’histoire Portail de la prison Portail de la politique
Prigione di Spaç

La prigione di Spaç (in albanese burgu i Spaçit), ufficialmente Dipartimento di rieducazione 303 (in albanese Reparti i riedukimit 303), è un'ex prigione sita nel villaggio di Spaç nel comune di Mirdizia. Inaugurata nel 1968 riadattando una miniera di rame e pirite, la prigione fu utilizzata dal regime socialista per la detenzione e l'esecuzione della condanna ai lavori forzati per numerosi prigionieri politici fino alla sua definitiva chiusura nel 1995. Storia La prigione fu inaugurata dal regime socialista nel 1968 riadattando un'ex miniera di rame e pirite fungendo sia da luogo di detenzione che da campo per lavori forzati. Il campo di lavoro era attivo già dal 1951, come campo n° 2 (in albanese Kampi Nr. 2), e i detenuti furono impiegati nella realizzazione di numerose opere pubbliche. Nel 1968 e nel 1969 si verificarono due tentativi di fuga, entrambi sventati dalle autorità mentre nel maggio 1973 divenne l'epicentro di una rivolta dei detenuti che durò tre giorni, concludendosi con la fucilazione dei quattro principali artefici: Pal Zefi, Skënder Daja, Dervish Bejko e Hajri Pashaj. Il complesso fu espanso tra il 1971 e il 1973. Al 1976 risultavano 633 detenuti, dei quali 566 per motivazioni politiche, mentre nel 1977 i detenuti erano 753 e nel 1979 vi erano confinati 944 prigionieri. Nel 1981 il numero dei prigionieri era pari a 1056 detenuti a fronte di una capacità di 504 detenuti. Nel 1989 gli ultimi detenuti politici furono liberati dalla prigione, che cadde in disuso dopo il 1991 venendo definitivamente chiusa nel 1995. Nel 2007 il complesso è stato dichiarato monumento culturale mentre una società privata ha ottenuto i permessi per sfruttare le risorse minerarie. Nel 2023 la Fondazione Santagata è stata incaricata dal Cultural Heritage without Borders (CHwB) di redigere un piano di gestione del complesso. Detenuti illustri Simon Jubani (1927-2011), religioso albanese Osman Kazazi (1917-1999), partigiano albanese Fadil Kokomani (1933-1979), giornalista albanese Havzi Nela (1934-1988), poeta albanese Zef Pllumi (1924-2007), religioso e scrittore albanese Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Prigione di Spaç
Spaç

Spaç – wieś w Albanii, leżąca w północno-wschodniej części okręgu Mirdita. Historia Pierwsze wzmianki o wsi pochodzą z 1529. W latach 80. XX w. zamieszkiwało ją 317 osób. Wokół leżącej w pobliżu kopalni pirytu utworzono w 1968 więzienie i obóz pracy, w którym przetrzymywano razem więźniów kryminalnych i politycznych (byli wśród nich m.in.: Fatos Lubonja, Maks Velo i Visar Zhiti). Rocznie w obozie przebywało od 1000 do 4000 więźniów. Więźniowie mieszkali w trzech nieogrzewanych barakach, mimo srogich zim, charakterystycznych dla północnej Albanii. Wokół obozu rozmieszczono 30 posterunków, obsadzonych przez cztery plutony wojska. Trudne warunki życia doprowadziły w maju 1973 do buntu więźniów, największego w komunistycznej Albanii. Więźniom udało się zdobyć broń i po walce ze strażnikami opanować teren obozu. Nad obozem zawisła flaga Albanii, pozbawiona gwiazdy. 23 maja jednostka podległa resortowi spraw wewnętrznych, wsparta czołgami opanowała obóz. Operacją tłumienia buntu kierował ówczesny wiceminister spraw wewnętrznych - Feçor Shehu. Czterech więźniów, uznanych za przywódców buntu (Zef Pali, Dervish Bejko, Skënder Daja, Hajri Pasha) sąd wojskowy skazał na karę śmierci i zostali straceni przez rozstrzelanie. Do buntu przeciwko złym warunkom pracy doszło także w maju 1985, po śmierci Envera Hodży. Bunt został stłumiony, a trzech więźniów skazano na karę śmierci. Obóz został zamknięty w czerwcu 1990, tuż przed pierwszą wizytą w Tiranie sekretarza generalnego ONZ, Javiera Peréza de Cuéllara. Więzienia zniszczono. Byłem ostatnio w Spaçu. Była tam kopalnia i więzienie, jedyne w swoim rodzaju w Europie, w którym więźniowie po zakończeniu wojny pracowali w kopalni. Nie było żadnych planów, aby to miejsce jakoś upamiętnić, choćby dla młodych. Kiedy byłem tam ostatni raz, spotkałem inżyniera, w towarzystwie kilku Turków, którzy chcieli ponownie uruchomić kopalnię. Ludzie chcą pieniędzy, a nie historii. W 2007 więzienie w Spaçu uzyskało status zabytku, chronionego przez państwo albańskie. W 2011 ministerstwo gospodarki wydało zgodę na ponowne podjęcie wydobycia rud w Spaç przez firmę "Tete Albania & Mining". Przypisy Bibliografia Tadeusz Czekalski: Albania. Warszawa: 2003, s. 175. ISBN 83-88542-45-1. Fatos Lubonja: Spaç. Objekte - Subjekte. Tirana: 2012. (alb.). Spac Prison: a place of dialogue and action – Addressing communist-era heritage [online], chwbalbania.org, 2023 [dostęp 2024-07-14] (alb.).
St. Anthony Church, Durrës

The ruins of St. Anthony Church (Albanian: Kisha e Shën Ndojt) is located at Rodon Cape (alternatively known as Skanderbeg Cape) in Durrës County, is a Cultural Monument of Albania. It became a Cultural Monument in 1963. It is also the location where Andrea II Muzaka and his wife Euphemia Mataranga got married most likely around 1328, then buried later on. History Saint Anthony Church was of the most popular churches of the area of the Albanian Medieval Period. This is also due to the construction of Skanderbeg's Castle in that Cape area in the 15th century, Indirectly it is called the Skanderbeg church. Based on documents dated from 1418, the church is thought to have been principally connected to a Byzantine monastery dedicated to Saint Mary that was situated near the current church. The architectural style was Romano-Gothic. Later sources of 1599 show that at that period the monastery was dedicated to Saint Anthony of Padua and belonged to the Franciscans. Up until 1852, when an earthquake demolished them, the church and monastery were still in operation. After their destruction, they left in ruins until 1978. By 2000, the church and parts of the monastery had been rebuilt into what it is now. Inside the church there are some wall paintings, which include a two headed eagle and a horse with a female rider, who is believed to be Mamica Kastrioti. Gallery References