NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Kostandin Kristoforidhi

Kostandin Kristoforidhi (* 1827 in Elbasan; † 1895 ebenda) war ein albanischer Autor und Übersetzer. Er engagierte sich in der albanischen Nationalbewegung Rilindja. Leben Kristoforidhi besuchte das griechische Gymnasium Zosimea in Ioannina; später studierte er Philologie in Athen. Er war außerordentlich sprachbegabt. Neben seiner Muttersprache Albanisch sowie Alt- und Neugriechisch beherrschte er auch Hebräisch, Türkisch, Bulgarisch, Italienisch und Französisch. Kristoforidhi befasste sich intensiv mit der albanischen Sprache. 1857 verfasste er ein Memorandum, in dem er die Notwendigkeit einer einheitlichen albanischen Schriftsprache begründete und damit die Initialzündung für die diesbezüglichen Bemühungen innerhalb der albanischen Nationalbewegung gab. Von Kristoforidhi stammt von 1869 die erste vollständige Übertragung des Neuen Testaments und der Psalmen ins Albanische. Er erarbeitete dabei sowohl eine Version im gegischen als auch eine im toskischen Dialekt, denen er somit den gleichen Rang für die Literaturproduktion verlieh. Zu seinem Übersetzungswerk hatte ihn die Londoner Bibelgesellschaft angeregt, die ihn während der Arbeit auch materiell unterstützte und die Kosten für den Erstdruck übernahm. Kristoforidhis eigenständige Werke sind weniger literarischer denn sprachpraktischer und didaktischer Natur. 1867 war er der führende Kopf einer Kommission von Literaten, die das sogenannte Stamboller Alphabet (eine leichte Adaption des Lateinischen Alphabets) als Standard für den Druck albanischer Bücher festlegte. Nach einem Aufenthalt in Konstantinopel von 1865 bis 1870 unternahm Kristoforidhi einige Reisen auch in Albanien, als er 1878 wieder nach Konstantinopel zurückkehrte. 1884 ließ er sich endgültig in seiner Geburtsstadt Elbasan nieder und starb dort 1895. Veröffentlichungen (Auswahl) Abetare. (ABC-Buch, gegisch 1867, toskisch 1868) Dhjata e Re. (Neues Testament, gegisch, 1869) (Digitalisat der Ausgabe von 1872) Istoria e shkronjësë shënjtëruarë. (1872) Γραμματική τῆς γλώσσης κατὰ τὴν τοσκικὴν διάλεκτον Grammatikē tēs glossēs kata tēn toskikēn dialekton. (Grammatik des toskischen Dialekts, 1882) Λεξικὸν τῆς ἀλβανικῆς γλώσσης Lexikon tēs albanikēs glōssēs. (Griechisch-Albanisches Wörterbuch, erschienen 1904 in Athen nach seinem Tod) Literatur Kostandin Kristoforidhi und die albanische Bibel. In: Besa. Abgerufen am 25. August 2012 (italienisch, Nr. 193, Jg. 2007. S. 2–7. (PDF-Datei; 155 kB)). Weblinks
Кристофориди, Констандин

Констандин Кристофориди (настоящее имя и фамилии — Костандин Нделка) (алб. Kostandin Kristoforidhi; 22 мая 1827, Эльбасан, Османская империя — 7 марта 1895, там же) — албанский филолог, переводчик, лексикограф и писатель, много способствовавший становлению албанского литературного языка. Один из видных деятелей албанского национального движения конца XIX века. Биография Сын православного ремесленника. В 1850 году окончил грекоязычную гимназию в Янине. В 1857 году отправился в Стамбул, где подготовил Меморандум в защиту албанского языка, адресованный османским властям. В 1860 году прибыл на Мальту, где завершил перевод Нового Завета на албанский язык. С Мальты отправился в Тунис, где в 1865 году наладил сотрудничество с Британским и зарубежным библейским обществом. Тогда же стал участником албанского национального движения, выступая за автономию албанских земель в пределах Османской империи. Сотрудничал с журналом «Albania». Знал албанский (токский и гегский диалекты албанского языка), греческий, латинский, иврит, английский, итальянский, турецкий, болгарский, арабский, французский и немецкий языки. Научная и творческая деятельность Известен тем, что первым в 1872 году перевёл Новый Завет на гегский диалект албанского языка, а в 1879 году также осуществил перевод на тоскский диалект албанского языка. Сделав перевод на оба диалекта, заложил основу для объединения обоих диалектов в национальный албанский язык. Кроме того, важнейшими трудами К. Кристофориди стали «Албанско-греческий словарь» (1904), «Грамматика албанского языка» (1882), «Букварь» (1872), а также многочисленные исследования албанского языка. В конце жизни подготовил сборник рассказов из жизни горцев (Gjahu i malësorëve), который был опубликован после смерти Кристофориди. В 1904 г. было опубликовано полное издание «Словаря албанского языка». Избранные публикации Istoria e shkronjësë shënjtëruarë. (1872) Λεξικὸν τῆς ἀλβανικῆς γλώσσης Lexikon tēs albanikēs glōssēs (Greek-Albanian Dictionary) Γραμματική τῆς γλώσσης κατὰ τὴν τοσκικὴν διάλεκτον Grammatikē tēs glossēs kata tēn toskikēn dialekton (1882) Abetare. (ABC-Primer, Gheg 1867, Tosk 1868) Примечания Литература Большая советская энциклопедия. 3-е издание Robert Elsie: A Biographical Dictionary of Albanian History. New York: I.B. Tauris, 2012, s. 257. ISBN 978-1-78076-431-3. (англ.) Stuart Mann: Albanian Literature: An Outline of Prose, Poetry, and Drama. Londyn: 1955. (англ.) George Gawrych: The Crescent and the Eagle: Ottoman Rule, Islam and the Albanians, 1874—1913. New York: 2006. (англ.) Ссылки Кристофориди, Констандин
Konstantin Kristoforidhi

Konstantin Kristoforidhi, född i Elbasan, nuvarande Albanien, 1827, död 1895, var albanolog och albansk nationalist. Kristoforidhi studerade i Zosimea i Ioannina, nuvarande Grekland. Han sysselsatte sig i första hand med att sprida det albanska språket i skolorna. Han är känd för att vara den förste moderne författaren av böcker på gegiska. Den första gegiska boken gav han ut 1867, samma bok publicerades sedan på toskiska ett år senare. Kristoforidhis viktigaste verk var "Ordbok över det albanska språket". Han var en försvarare av teorin att det albanska språket har pelasgiskt ursprung. Referenser
Benátská věž (Drač)

Benátská věž (albánsky Torra Veneciane nebo také Kulla veneciane) je jedna z dochovaných věží původního městského opevnění albánského přístavního města Drač. Nachází se v samém středu města, v blízkosti přístavu, na třídě Rruga Kont Urani. Patří k hlavním symbolům dějin města a je turisticky navštěvovaným objektem. Věž byla vybudována v 15. století, kdy město Drač ovládala Benátská republika. Vznikla na místě starší, byzantské věže, která stála na témže místě. Má výšku devět metrů a průměr 16 m. Uvnitř je vedeno kruhové schodiště s přístupem na terasu. Terasa sloužila po nějakou dobu jako kavárna. V roce 2017 byly v okolí věže provedeny archeologické výkopy, které organizovalo město Drač. Jejich provedení však bylo kritizováno jako necitlivé. Po dokončení vykopávek byla k blízkosti věži přeložena ulice Rruga Kont Urani. Celé okolí věže bylo kompletně přestavěno v rámci projektu Veliera, který byl realizován v hodnotě 6 milionů eur. Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Benátská věž na Wikimedia Commons
Durrës Castle

Durrës Castle (Albanian: Kalaja e Durrësit) is the fortified old city of Durrës, Albania. It is enclosed by city walls built in the late 5th century, and repaired and reinforced in the Middle Ages and early modern periods. History The castle was built by the Byzantine Emperor Anastasius I (r. 491–518), a native of Durrës (ancient Dyrrhachium), who was born into an Illyro-Roman family. At the time, Anastasius made the city one of the most fortified cities on the Adriatic. During this time a second, smaller castle was built 7km north of Durrës, modern day "Porto Romano" (The Roman's Gate). The ancient walls were devastated in an earthquake in 1273, and had to be extensively repaired. After the Venetians seized Durrës in 1392 from Gjergj Thopia, they set to improve the castles already impressive fortifications, reinforcing it with several guard towers. The walls are quoted as early as the 11th century by Byzantine princess and historian Anna Komnene in her Alexiad as having been so thick, that "four horsemen could ride abreast on top of them". The castle remained under Venetian sovereignty until 1501, when Durrës fell to the Ottoman Empire, which would end up holding the city until 1912. During Ottoman Rule, the walls were again reinforced. Currently the medieval walls stand at nearly 15 feet (4.6 meters) in height and the three entrances of some of the fortification towers are preserved in nearly one-third of the original length of the city walls. On 7 April 1939, Albanian patriots fought the Italian invasion of Albania. In Durrës, a force of only 360 Albanians, mostly gendarmes and townspeople, led by Abaz Kupi, the commander of the gendarmerie in Durrës, and Mujo Ulqinaku, a marine official, tried to halt the Italian advance. Armed only with small arms and three machine guns, they succeeded in keeping the Italians at bay for several hours until a large number of light tanks disembarked from the latter's naval vessels. After that, resistance diminished and within five hours the Italian forces had captured the entire city. Modern In February 2022 it was announced that The Durrës Castle would begin Restoration on the Main Durrës Tower by the EU4Culture Group In Albania. This Restoration project is presumed to take 6 Months to Complete and the cost of investment for the project is 675,000 Euros. This Project will Conserve and Upgrade the Infrastructure of the Tower and will add a new digital and classic interpretation of the tower and many other things that will go beyond just a regular Infrastructure Repair. This Restoration will turn the Durrës Tower into the first heritage interpretation center in Albania. Gallery See also Durrës History of Albania Venetian Albania Anastasius I (emperor) Thopia family Karl Thopia Italian invasion of Albania Mujo Ulqinaku Tourism in Albania List of castles in Albania Architecture of Albania References
Cocathédrale Sainte-Lucie de Durrës

La cocathédrale Sainte-Lucie (en albanais : Kon-katedralja e Shën Luçisë) est une cocathédrale dédiée à sainte Lucie, située dans la ville de Durrës, deuxième plus grande ville d'Albanie. Histoire Le diocèse de Durrës est considérée comme l'un des plus anciens sièges épiscopaux, fondé par l'apôtre Paul lors de son voyage en Illyrie, et ensuite visité par son disciple Tite. Les premiers évêques sont saint Césaire de Durrës et saint Astius. Les excavations de l'amphithéâtre romain ont mis au jour une grande basilique paléochrétienne construite sur l'amphithéâtre au IIIe siècle, probalement la première cathédrale. Après la conquête de Durrës par les Ottomans en 1501, l'archevêque latin n'est plus autorisé à résider à Durrës et les églises furent détruites. La résidence épiscopale est alors établie dans montagnes de Kurbin. Ce n'est qu'en 1850 que le gouvernement de l'empire ottoman autorise à nouveau un archevêque à entrer dans la ville, mais celui-ci continue à résider à Delbnisht, un village proche de Laç, l'église Saint-Théodore servant de cathédrale. Jusqu’au milieu du XIXe siècle, le gouvernement ottoman ne permet pas la construction d'une église dans la ville. Les quelque 100 chrétiens catholiques et les quelque 200 chrétiens orthodoxes de Durrës partagent une église située en dehors de la ville, également dédié à sainte Lucie de Syracuse. L'année 1868, retenue pour la fin de la construction de la cathédrale Sainte-Lucie, est gravée sur le portail. Engelbert Deusch écrit qu'en 1904: « Hormis l'église épiscopale de Durazzo, il n'y avait pas d'église paroissiale ». Dans les années 1888-1890 et 1895, des contributions du gouvernement de l'Empire Austro-Hongrois, protecteur traditionnel des catholiques des Balkans, à la restauration de la cathédrale sont documentées. Pendant la période communiste en Albanie, le dernier évêque de Durrës, Vinçenc Prennushi, est emprisonné en 1947 et meurt en prison en 1949, après quoi il est inhumé dans la cathédrale Sainte-Lucie. L'athéïsme d'Etat déclaré en 1967 par le régime hoxhaïste engendre l'interdiction de toute pratique religieuse et la transformation de la cathédrale en théâtre de marionnette, ainsi que la destruction du clocher. La cathédrale est à nouveau utilisée comme lieu de culte depuis 1991 et en 1993, le bâtiment redevient l'église cathédrale du diocèse. Le 25 janvier 2001, le Pape Jean-Paul II transfère le siège archiépiscopal de l'église Sainte-Lucie de Durrës à la cathédrale Saint-Paul de Tirana, mais l'église conserve son statut, devenant cocathédrale. Des travaux de restauration du bâtiment gravement endommagé commencent en septembre 2013, financés en partie par la diaspora albanaise de l'état de New-York. La cocathédrale restaurée est inaugurée en 2018 et placée la même année sous protection par l'autorité régionale des monuments culturels. Références Portail de l’architecture chrétienne Portail du catholicisme Portail de l’Albanie
Concattedrale di Santa Lucia

La concattedrale di Santa Lucia (in albanese Konkatedrala e Shën Luçisë) è una chiesa cattolica di Durazzo, concattedrale dell'arcidiocesi di Tirana-Durazzo. Storia Dopo la conquista ottomana di Durazzo nel 1501 furono distrutte tutte le chiese cristiane all'interno della città e per i tre secoli successivi non fu concessa la costruzione di nuove chiese; i pochi cristiani della città, sia cattolici che ortodossi, dovettero quindi recarsi nelle chiese dei villaggi vicini, tra cui una situata al di fuori delle mura cittadine e dedicata a Lucia di Siracusa. La chiesa fu costruita probabilmente nel XVIII secolo, impiegando materiali di risulta provenienti da edifici abbandonati di epoca bizantina, come testimonia la presenza su alcuni mattoni del monogramma dell'imperatore Anastasio I Dicoro, e fu conclusa forse entro il 1868. Nel 1937 fu dichiarata ufficialmente cattedrale della diocesi di Durazzo. Sotto il regime socialista fu portata avanti una forte persecuzione nei confronti dei cristiani, tanto che l'arcivescovo di Durazzo, Vinçenc Prennushi, fu arrestato nel 1947 e morì in prigione nel 1949. La chiesa cadde in disuso a partire dal 1967 con la proclamazione in costituzione dell'ateismo di Stato, salvandosi tuttavia dalla demolizione e tornando ad essere un luogo di culto nel 1991; durante questo periodo sarebbe stato distrutto il campanile della chiesa. Nel 2001 con la consacrazione della chiesa di San Paolo a Tirana, quest'ultima è divenuta cattedrale dell'arcidiocesi di Tirana-Durazzo, sebbene la chiesa di Santa Lucia abbia mantenuto la dignità di concattedrale. Tra il 2013 e il 2018 la chiesa è stata sottoposta ad un restauro finanziato in larga parte dalla comunità albanese dello stato di New York. Poco dopo il termine del restauro le è stato riconosciuto lo status di protezione preliminare, propedeutico alla dichiarazione come monumento culturale. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Concattedrale di Santa Lucia
Белградска крепост (Албания)

Белградската крепост или Белградското кале (албански: Kalaja д Bashtovës) е антична и средновековна крепост, построена върху скалист хълм на левия бряг на река Осум над град Берат в Албания на 214 м надморска височина. Крепостта е достъпна само от юг, откъдето е и подходът към нея. История На мястото е изградено укрепление още около 200 г. пр.н.е. ползвано от римляните. По време на византийските императори Теодосий II и Юстиниан I също се потягат крепостните укрепления. Крепостта придобива окончателния си облик по време на Първата българска държава, имайки един основен и още три по-малки входа. През 13 век епирският деспот Михаил I Комнин, братовчед на византийските императори Алексий III Ангел и Исак II Ангел, също потяга крепостта. След битката при Клокотница крепостта отново влиза в границите на България. По-късно е част от Душановото царство, управлявана от шурея на Душан и брат на Иван Александър и Елена Българска - деспот Иван Асен Шишман Комнин. За последно крепостта се ползва като фортификационно съоръжение по време на османското владичество. Състояние Днес от Белградската крепост са запазени останки, които са силно повредени. От стените на крепостта към околността на Белград се открива величествена гледка. Сградите във вътрешността на крепостта са построени през 13 век и са архитектурни паметници. Населението в околността около крепостта е християнско и православно, като в района ѝ се намират руините на около 20 православни черкви. Стоят също така и руините на една джамия, предназначена за молитвен дом на османския гарнизон на крепостта. Източници
Castell de Berat

El castell de Berat (en albanès: Kalaja e Beratit), també conegut com la Ciutadella de Berat o el barri del castell, és una fortalesa que domina la ciutat de Berat, Albània. Es remunta principalment al segle xiii i conté moltes esglésies romanes d'Orient a la zona, així com mesquites otomanes. Està construït sobre un turó rocós a la riba dreta del riu Osum i només és accessible des del sud. Està situat a 214 metres d'altitud. Història Després de ser incendiat pels romans l'any 200 aC, les muralles es van reforçar al segle v sota el govern de l'emperador romà Teodosi II per protegir la regió de les incursions bàrbares als Balcans. Posteriorment, van ser reconstruïdes durant el segle vi sota l'emperador Justinià I i novament al segle xiii sota el govern del despotat de l'Epir, Miquel I Comnè Ducas, cosí de l'emperador romà d'Orient Isaac II Àngel. Aquesta última fase es pot observar en un monograma format per maons vermells incrustats en un mur del castell. El castell estava sota el domini de Joan Comnè Assèn a mitjans del segle xiv. L'entrada principal, situada al costat nord, està defensada per un pati fortificat, i hi ha tres entrades més petites. La fortalesa de Berat, en el seu estat actual, encara que considerablement danyada, continua sent un espectacle magnífic. La superfície que abasta va permetre allotjar una part considerable dels habitants de la ciutat. Els edificis dins de la fortalesa van ser construïts durant el segle xiii i, per la seva arquitectura característica, estan preservats com a monuments culturals. El castell de Berat està representat al revers de la moneda albanesa de 10 lekë, emesa els anys 1996, 2000 i 2013. Esglésies Originalment aquesta fortalesa comtava amb unes 20 esglésies ortodoxes i només una mesquita, destinada a l'ús de la guarnició turca (de la qual només en queden algunes ruïnes i la base del minaret). Les esglésies sobreviscudes contenen frescos i iconòstasis pintats durant l'Edat Mitjana per famosos pintors d'icones albanesos com Onufri (molt reconegut a Albània i té el seu museu d'iconografia situat a la ciutat de Berat), Kostandin Shpataraku i els germans Zografi, entre d'altres. La població del castell de Berat era majoritàriament cristiana, fet que va propiciar la construcció d'aquestes esglésies (la majoria d'elles construïdes durant el segle xiii). Al llarg dels anys, moltes de les esglésies de la fortalesa van ser danyades o destruïdes, i només algunes han perdurat. Són un símbol de la història del castell. Les esglésies sobreviscudes fins avui són: Església de la Santíssima Trinitat (Berat) Església de Sant Miquel (Berat) Església de Santa Maria de Blaquernes (Berat) Església de Sant Nicolau Església de Sant Constantí i Santa Helena Església de Sant Jordi Església de l'Evangelistria Església de Sant Teodor (Berat) Aquestes esglésies formen part del ric patrimoni històric i cultural del castell de Berat. Galeria Referències
Berat Castle

Berat Castle (Albanian: Kalaja e Beratit), also referred to as the Citadel of Berat and castle quarter, is a fortress overlooking the town of Berat, Albania. It dates mainly from the 13th century and contains many Byzantine-era Albanian Orthodox churches in the area and Ottoman-era mosques. It is built on a rocky hill on the right bank of the river Osum and is accessible only from the south. It is situated at an elevation of 214 metres (702 ft). History After being burned down by the Romans in 200 B.C., the walls were strengthened in the 5th century under Roman Emperor Theodosius II to protect from Barbarian incursions into the Balkans. They were subsequently rebuilt during the 6th century under the Emperor Justinian I and again in the 13th century under the Despot of Epirus, Michael I Komnenos Doukas, cousin of the Byzantine Emperor. This last phase can be seen as a Monogram formed by red bricks set in a wall of the castle. The castle was under the rule of John Komnenos Asen in the mid-14th century The main entrance, on the north side, is defended by a fortified courtyard and there are three smaller entrances. The fortress of Berat in its present state, even though considerably damaged, remains a magnificent sight. The surface that it encompasses made it possible to house a considerable portion of the cities inhabitants. The buildings inside the fortress were built during the 13th century and because of their characteristic architecture are preserved as cultural monuments. The population of the fortress was Christian, and it had about 20 Churches (most built during the 13th century) and only one mosque, for the use of the Turkish garrison (of which there survives only a few ruins and the base of the minaret). The churches of the fortress were damaged through years and only some have remained. Berat Castle is depicted on the reverse of the Albanian 10 lekë coin, issued in 1996, 2000 and 2013. Churches The 20 churches of Berat Castle are Albanian Orthodox churches built inside the castle. They contain frescoes and iconostasis painted by famous Albanian icon painters such as Onufri, Kostandin Shpataraku, Zografi Brothers and more. The castle of Berat's population was largely Christian which lead to the construction of these churches (most of them built during the 13th Century). The churches of the fortress were damaged or destroyed through years and only some have remained. They are a symbol of the castle's history. The frescoes from these churches are painted during the Middle Ages by many icon artists such as Onufri who is famous in Albania and has his iconography museum located in the city of Berat. List Church of the Holy Trinity (Berat) Church of St. Michael (Berat) St. Mary of Blachernae Church (Berat) Church of St. Nicholas. Church of Saints Constantine and Helen. Church of St. George Evangelistria Church Church of St. Theodore (Berat) See also Berat List of castles in Albania Tourism in Albania References Photo, history and info of Berat Castle
Castillo de Berat

El Castillo de Berat (en idioma albanés: Kalaja e Bashtovës) es un castillo situado en Berat, Albania. Construcción Está construido sobre una colina rocosa en la orilla izquierda del río Osum y es accesible solo desde el Sur. Después de haber sido incendiado por los romanos hacia el año 200 a. C., los muros se reforzaron en el siglo V bajo el emperador bizantino Teodosio II, y fueron reconstruidos durante el siglo VI bajo el emperador Justiniano I, y de nuevo en el siglo XIII bajo el déspota de Epiro, Miguel I Comneno Ducas, primo del emperador bizantino. La entrada principal, en la parte norte, está defendida por un patio fortificado y hay otras tres pequeñas entradas. La fortaleza de Berat, en su estado actual, aunque considerablemente dañada, sigue ofreciendo una magnífica vista. La importante superficie que abarca hizo posible albergar a una parte considerable de los habitantes de las ciudades cercanas. Los edificios en el interior de la fortaleza se construyeron durante el siglo XIII, y debido a su característica arquitectura son conservados como monumentos culturales. La población de la fortaleza era cristiana, y la fortaleza albergaba alrededor de 20 iglesias (la mayoría construidas durante el siglo XIII) y solo una mezquita, destinada para el uso de la guarnición turca, y de la que apenas quedan unas pocas ruinas y la base del minarete. Las iglesias de la fortaleza fueron dañadas a lo largo de los siglos, y solo algunas se han mantenido. Reconocimiento El castillo de Berat aparece representado en el reverso de la moneda de 10 leks albaneses, acuñada en los años 1996 y 2000.​ Referencias