NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Národní fotogalerie Marubi

Fotografické studio „Marubbi“ založil v roce 1856 ve Skadaru fotograf, malíř, sochař a architekt Pietro Marubi. Národní fotogalerie „Marubi“ byla vytvořena v roce 1970 poté, co Kel Marubi daroval státu osobní archiv tří generací, asi 150 000 negativů. Tento archiv obsahuje negativy všech formátů od 30 x 40 cm až 6 x 9 cm na skleněných negativech, od roku 1858 do roku 1959. Toto je jeden z nejbohatších archivů na Balkáně. V něm se nacházejí negativy s různými tématy a rozmanitými postavami, jako jsou například paštálové, vizíři, turečtí důstojníci a dokonce i konzulové různých národností, italské, francouzské, rakouské, anglické, ruské, řecké, srbské, postavy z první i druhé světové války a významné albánské postavy jako Luigj Gurakuqi, Fishta, Mjeda, Asdreni, Koliqi, Lasgush Poradeci, Migjeni, Azem a Shote Galica a mnoho dalších významných osobností albánské národní historie. Historie V archivu se nacházejí negativy na témata z etnografie, urbanismu, kulturních památek, historie, nakupování, plavby do Buny atd. Gega Marubi, poslední z dynastie Marubiů, byl mistrem portrétování a infračervené krajiny. Jako první použil tento proces fotografie poté, co studoval ve Francii. Tato iniciativa byla podporována dalšími fotografy ze Skadaru, jako byl například Shan Pici, který tvořil od roku 1924 do roku 1962 ve městě Lezha. Na skleněných deskách a celuloidových filmech daroval asi 70 000 negativů formátu 18x24 až 4x6 cm. Shani, jak lidé říkali, byl fotografem kraje Malësive. V materiálu, který daroval, existují různá témata, jako jsou: jeho kraj, urbanismus, etnografie, nakupování, sport a mnoho dalších důležitých témat. Dedë Jakova byl další fotograf ze Skadaru, který daroval státu zhruba 50 tisíc negativů, na skleněných deskách a celloloidu, ve formátu 10x15 cm až 6x9 cm. Dede Jakova byl tehdejším fotožurnalistou a podnikal od roku 1930 do roku 1959. V jeho fondu se objevuje celá řada témat, jako je historie, etnografie, urbanismus, divadlo a mnoho dalších. Pjetër Rraboshta, který daroval asi 3 tisíce negativů, je také nazýván fotografem dětí a různých událostí, které se odehrály ve Skadaru v letech 1959 až 1975. Jeho materiál je na filmech Laika, 24x36 mm. Angjelin Nënshati fotografoval tradiční události ve Skadaru. Daroval asi 250 000 fotografií. Jeho materiál je pořízen na filmech Laika, 24x36 mm a pochází z let 1959 až 1984. V jeho fondu jsou různá témata, jako je škola, vzdělávání, sport, lékařství atd. Galerie Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Fototeka Kombëtare "Marubi" na albánské Wikipedii. Související články Fotografie v Albánii Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Národní fotogalerie Marubi na Wikimedia Commons
Kirchenmoschee St. Stephan

Die Kirchenmoschee Sankt Stephan (albanisch Kisha-xhami e Shën Stefanit) oder Fatih-Moschee ist ein als Ruine erhaltener Sakralbau auf dem Gelände der Burg Rozafa in Shkodra. Es handelt sich um den einzigen erhaltenen mittelalterlichen Kirchenbau in Shkodra. Die genaue Entstehungszeit der Kathedrale St. Stephan ist nicht bekannt, vermutlich zu Ende des 13. oder zu Beginn des 14. Jahrhunderts erbaut. 1319 wurden Handwerker aus Ragusa nach Shkodra geschickt, um das Dach des Chors zu reparieren. Zur Bauzeit befand sich auf dem Burghügel neben einem kleinen Kastell eine unbefestigte Siedlung. Heute liegt der Bau im zweiten Burghof an der Nordwestseite der Festung nahe der Mauer. Nach der Eroberung Shkodras durch die Osmanen im Jahr 1479 wurde die Kirche sofort in eine Moschee umgewandelt, die nach Sultan Mehmed II. benannt wurde. Ein Minarett, von dem noch Reste erhalten sind, wurden hinzugefügt. Der Burghügel blieb noch für längere Zeit bewohnt. Die Kirche war ein einschiffiger, langer Naos mit einer untypischen, beinahe quadratischen Apsis, getrennt durch eine weite Arkade. Die Wände waren aus kleinen, zugehauenen Quadern gemauert; Verschiedenheiten bei der Mauertechnik weisen auf zahlreiche Renovierungsarbeiten und Umbauten. Der romanisch-gotische Stil des Gebäudes ist typisch für die Zeit in Süd-Dalmatien und Nordwest-Albanien. Später wurde im Süden eine Vorhallen angebaut, die aus einem Eingangstor und drei Arkadenbögen besteht. Dabei wurden auch Fenster in die Südwand, die als einzige noch erhalten ist, eingebaut. Die Fenster haben eine Breite von 1,25 Metern und zwei Arkaden eine Breite von 1,34 Metern. Unter den Osmanen wurde das Gebäude stark verändert, etwa die Verbindung zur Apsis zugemauert, nur Raum für die Mihrāb offenlassend. Die Position des neuen Minaretts verlangte, dass dieses nur durch eine Außentür bestiegen werden konnte. An der Westmauer finden sich Reste eines Dikka-Balkons. 1865 wurde im Stadtzentrum von Shkodra im Sinne eines Nachfolgebaus die Stephanskathedrale eröffnet. Die Abhaltung von Gottesdiensten in der Ruine sowohl durch Christen als auch durch Muslime Anfang der 2000er Jahre entfachte in Shkodra vorübergehend einen religiösen Disput zwischen den Religionen. Literatur Cecilie Endresen: One object, several definitions. The Albanian «church-mosque» dispute. In: Qendra e Kërkimeve Historike dhe Antropologjike (Hrsg.): Annuario. Nr. 2, 2012, ISSN 2225-6210, S. 39–60 (academia.edu [abgerufen am 7. Februar 2021]). Weblinks Einzelnachweise
Fatih Sultan Mehmet Mosque

The Fatih Sultan Mehmet Mosque (Albanian: Xhamia e Sulltan Mehmet Fatihut), also known as the St. Stephen's Cathedral of Shkodër in Rozafa (Albanian: Katedralja e Shën Shtjefnit në Rozafë, Latin: Ecclesia cathedralis Sancti Stephani de Scutaro), is a 13th-century former Roman Catholic cathedral and subsequently a former Islamic mosque, that was located within the Rozafa Castle near Shkodër, Albania. Partially destroyed in c. 1967, the structure is in a ruinous state. History As a cathedral The cathedral was built in the castle of Rozafa in the 13th century, and enlarged in the 14th and 15th centuries while being under Venice possession. In 1319 Don Andrea of Shkodër brought from Ragusa carpenters to assist in the renovation of the area of the church dedicated to the choir. Another renovation is mentioned in 1403 from the then captain general of Shkodër, who brought 5,000 tiles from Ragusa to use for the church's roof. The construction typology is similar to that used in the Ratac Abbey in Montenegro, built later, as well as with a church in Šas. It had a cella, covered by roof, as well as an altar distinguished by crossed vaults. The altar had the only window of the church. There are architectural elements of both Dominican and Franciscan orders in the cathedral. Close to the church was the bishop's house, which was documented since 1251. However, after the 1478-1479 Siege of Shkodra the bishop was not permitted to reside in the castle. As a mosque In 1685, the Ottomans transformed the church into a mosque. Most of the objects in the former church were removed, with the exception of the old organ that was kept as a 'war trophy'. The mosque was named in honour of Mehmet the Conqueror. A minaret was built on the southern side of the structure and within a niche of the altar, a mihrab was installed. An khan (inn), called The Inn of Noka (Albanian: Hani i Nokës), seemed to have been built on the foundations of the former bishop's house and was extant until 1951. In 1939, Giuseppe Valentini, an Italian priest and albanologist, suggested ways to restore the building as a church. A planned attempt to convert the mosque into its original use, with partial U.S. sponsorship, was disliked by the Muslim community of Shkodër. The U.S. Ambassador to Albania, Marcy Ries, promised to re-assess the funding of the project. The ruins of this church-mosque feature a dikka, a mihrab, and the remains of a large minaret. The Fatih Sultan Mehmet Mosque is one of the few buildings from the Middle Ages in Shkodër and is the only mosque that partially survived in Shkodra during the Communist dictatorship of Enver Hoxha, who destroyed all 36 mosques in Shkodër. See also Roman Catholicism in Albania Islam in Albania List of mosques in Albania References External links Media related to Church/Mosque at Rozafa Fortress at Wikimedia Commons
Moschea Sultan Mehmet Fatih

La moschea Sultan Mehmet Faith (in lingua albanese: Xhamia e Sulltan Mehmet Fatihut) chiamata anche moschea Fatih (Xhamia e Fatihut) oppure chiesa-moschea di Scutari (Kisha-Xhami) è un edificio del XV secolo situato nel castello di Rozafa, vicino a Scutari, in Albania. Storia Secondo studi archeologici condotti negli anni '80, l'edificio era una chiesa, costruita intorno all'anno 1300, e prende il nome da Santo Stefano. Gli studi basano l'anno di costruzione su tecniche costruttive tipiche dell'epoca. La trasformazione in moschea avvenne nel 1479 e l'oggetto fu ribattezzato Mehmed il Conquistatore, o Fatih Sultan Mehmet Faith. Oggi in rovina, i resti di questa moschea si costituiscono di una dikka, cioè una tribuna da cui si recita il Corano, un miḥrāb, e ciò che rimane di un grande minareto. La moschea venne costruita su ciò che rimaneva della chiesa di Santo Stefano. Quest'ultima venne ricostruita dagli Ottomani a Scutari ed è oggi la cattedrale della città. La moschea Sultan Mehmet Faith è l'ultimo edificio di età medievale presente a Scutari ed è anche l'unica moschea sopravvissuta nella città, dato che il dittatore comunista Enver Hoxha distrusse, nell'arco del suo regno, tutte le altre 36 moschee presenti. Un piano per convertire la moschea e trasformarla in una chiesa, elaborato con la partecipazione degli Stati Uniti d'America, non è piaciuto alla comunità musulmana di Scutari, e dunque l'ambasciatrice statunitense, Marcy Ries, ha ritirato l'appoggio al progetto. Galleria d'immagini Note Voci correlate Architettura islamica Arte islamica Castello di Rozafa Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su moschea Sultan Mehmet Fatih
Biserica geamie din Scutari

Biserica geamie din Scutari (în albaneză Kisha-xhami e Shën Stefanit, literal Biserica geamie Sfântul Ștefan) este un monument de arhitectură medievală din Albania. Edificiul a fost construit ca biserică catolică în secolul al XIII-lea. Administrația otomană a transformat biserica în moschee în anul 1685. Vechea orgă a fost păstrată, ca trofeu, în interiorul lăcașului. Cu ocazia transformării catedralei în geamie i-a fost atribuit numele sultanului Mehmet Cuceritorul, numindu-se în albaneză Xhamia e Mehmet Fatihut.
Мечеть Фатіха (Шкодер)

Мечеть Султана Мехмета (алб. Xhamia e Sulltan Mehmet Fatihut ), також відома як мечеть Фатіха ( алб. Xhamia e Fatihut ), будівля 13 століття. Це в межах замку Розафа поблизу Шкодер, Албанія. Він був побудований Османською імперією, коли вони правили Албанією. Історія Згідно з археологічними дослідженнями, проведеними у 1980-х роках, будівля являла собою церкву, побудовану приблизно в 1300 році, і була названа на честь Святого Стефана. Дослідження визначають рік будівництва на типових будівельних техніках епохи. Перетворення в мечеть відбулося в 1479 році, і об'єкт був перейменований на честь Мехмеда-завойовника або Фатіха Султана Мехмета. Руїни цієї церкви-мечеті зберегли дікку, михраб, і залишки великого мінарету. Мечеть Фатіха Султана Мехмета - одна з небагатьох будівель середньовіччя в Шкодрі і єдина мечеть, яка частково вижила в Шкодрі під час диктатури Енвера Ходжи, який зруйнував усі 36 мечетей у Шкодрі. Планували відновити мечеть у вигляді церкви з частковим спонсорством США. Це не сподобалась мусульманській громаді Шкодера, а посол США пані Марсі Ріс пообіцяла переглянути оцінку фінансування проекту. Галерея Дивитися також Іслам в Албанії Список літератури
Çeliku i Partisë

«Çeliku i Partisë» («Сталь партії») — колишній металургійний завод з повним металургійним циклом у Албанії, у місті Ельбасан. Перший завод чорної металургії в країні. Побудований за допомоги Китаю у 1971—1974 роках. Був найбільшим промисловим підприємством країни, виробляючи не тільки сталь, але також і феро-нікель. Першу сталь на заводі було виплавлено 24 жовтня 1976 року. Кількість працівників на заводі досягала 12000 осіб. Хоча завод розпочав роботу у 1970-х роках, він ніколи не був остоточно добудований і був закритий 1991 року. Закриття заводу спричинило значне безробіття у місті Ельбасан, населення якого зросло у другій половині 20 століття під час будівництва заводу і інших промислових підприємств. На заводі працювали 2 невеликі доменні печі об'ємом 310 м³. [джерело?] Примітки
Patok Lagoon

Patok Lagoon (Albanian: Laguna e Patokut) is a lagoon of the Adriatic Sea on the Mediterranean Sea in the central coast of Albania. Created during the Holocene period, this area was characterized by a geo-morphologic dynamism. Its development spanned four phases, which correspond to the formation of four lagoons, separated by littoral cordons. The fourth lagoon is the current one. A fifth lagoon (the current outer lagoon) is in an active formation process, also influenced by a rapid development of the littoral cordon in the western part. The whole area is flat and characterized by an intensive tectonic process and numerous underground water bodies. During the second half of the twentieth century, human activities played an important role in the changes of this ecosystem through activities such as drainage, dam construction and deforestation. The area's physical and geographical characteristics are the main basis for its development potential. It has a relatively mild winter and fresh summer. The sun shines for an average of 2,479 hours per year. The average annual temperature is 15.5 °C, and average annual rainfall is 1,463 centimetres (576 in). Biodiversity The physical characteristics and habitat diversity of the lagoon are closely related to the biodiversity of the wetland complex. The most common marine plants are the underwater meadows of fucus virsoides and posidonia oceanica. The vegetation is mainly characterized by microalgae, driven by nitrogen and phosphorus availability. One indicator of this condition is the large amount of diatoms. The macrophages of the lagoon belong to chlorophyta and pheophyta. The grasslands of phanerogams cover about 40% of the lagoon. They are mainly zostera noltei, but in the shallow waters ruppia spiralis is found. This phytocoenosis has an important role in the lagoon. The hygroscopic and hydrophilic vegetation covers a considerable area of the lagoon's peripheral parts. They are dominated by the three main associations of Phragmites, Typha and Scirpus. Halophilous vegetation is most common in the northern and southern parts. This vegetation belongs to several associations, of which the most important are those with Arthrocaulon and Juncus. The vegetation of the dunes is mainly found in the western part, with diverse species. The shores of the lagoon are dominated by Tamarix, Konopica Vitex and Rubus berries. The invertebrate fauna of the lagoon and its catchment basin—including surrounding freshwater bodies, canals, marshes, estuaries and shores—are characterized by a variety of groups and species, from molluscs to mammals to crabs and insects. Many fish species are of economic interest. Amphibians and reptiles are found more in forests, swamps and canyons around the lagoon. Many Caretta water turtles live on the shore near the lagoon and the green turtle Chelonia mydas is also present. See also Geography of Albania Protected areas of Albania Albanian Adriatic Sea Coast References
Mali me Gropa-Bizë-Martanesh Nature Park

The Mali me Gropa-Bizë-Martanesh Nature Park (Albanian: Parku Natyror Mali me Gropa-Bizë-Martanesh) is a habitat or species management area (IUCN Category IV) in central Albania adjacent with the border with Dajti National Park. It covers a surface area of 25,266.42 hectares (252.6642 km2). It is situated in Dibër and Tirana County with three municipalities, Xibër, Martanesh and Shëngjergj, and several villages within its territory. The International Union for Conservation of Nature (IUCN) has listed the landscape as Category V. The region has been as well recognised as an Important Plant Area of international importance by Plantlife. The landscape preserves a great variety of flora and fauna. Biogeographically, the landscape falls within the Dinaric alpine mixed forests terrestrial ecoregion of the Palearctic temperate broadleaf and mixed forests biome. Forests occupy 68% of the landscape's total area, with dense coniferous and deciduous forest. The vertebrate fauna of the landscape consists of 209 species and is represented by 44 species of mammals, 130 species of birds, 23 species of reptile and as well as 12 species of amphibia. The brown bear, grey wolf and lynx inhabit the forested regions. The red fox, roe deer, wild boar, red squirrel, european otter, hazel dormouse, and mediterranean horseshoe bat are the primary predatory mammals. A total of 130 bird species have been observed in the landscape, including the golden eagle, sparrowhawk, goshawk, northern goshawk, egyptian vulture, common buzzard, honey buzzard, alpine swift, alpine chough and so on. There are also numerous species of reptiles and amphibians. Among the most common are the alpine newt, european ratsnake, european pond turtle, and hermann's tortoise. Due to the combination of climate, specific topography with many mountain massifs, rock formations, soil types and hydrological conditions, as well as the lack of a strong anthropogenic influence, have contributed to the formation of different habitat. There are 450 species of vascular plants, which constitute 12% of the total number of species in Albania. The vegetation of Mali me Gropa-Bizë-Martanesh is vertically divided into several distinct zones. Inside the Mediterranean zone, the coniferous zone is dominated by black pine, european beech, silver fir, austrian oak, hungarian oak, european smoketree. The deciduous zone is covered with european box, cade and jerusalem thorn. The Alpine zone is mainly composed with grass, moss, lichen and is as well abundant in bilberries and rare flowers. The most common species include spring gentian, rock rose, alpine aster, catsfoot, european blueberry and primrose. The landscape includes five nature monuments such as the Caves of Xixelles, Valit, and Shutrese, Malit me Gropa, and a glacial valley and lake. See also Protected areas of Albania Geography of Albania Krahina Malore Qëndrore References
Parcul Natural Mali me Gropa-Bizë-Martanesh

Parcul Natural Mali me Gropa-Bizë-Martanesh (în albaneză Parku Natyror Mali me Gropa-Bizë-Martanesh) este o arie protejată din centrul Albaniei, situată în vecinătatea Parcului Național Muntele Dajti⁠(d). El se întinde pe o suprafață de 25.266 de hectare (252,66 km2) de pe teritoriul a trei comune (Xibër⁠(d), Martanesh⁠(d) și Shëngjergj⁠(d)) din regiunile Dibër și Tirana. Uniunea Internațională pentru Conservarea Naturii (IUCN) a înscris acest parc natural în Categoria V. Această regiune a fost recunoscută, de asemenea, ca o zonă de importanță internațională pentru conservarea plantelor⁠(d) de către asociația britanică Plantlife⁠(d). Floră Rezervația conservă o mare varietate de floră și faună. Din punct de vedere biogeografic, parcul Mali me Gropa-Bizë-Martanesh se încadrează în ecoregiunea terestră a pădurilor mixte a Alpilor Dinarici⁠(d) din biomul palearctic al pădurilor de foioase și mixte din zona temperată⁠(d). Pădurile acoperă 68% din suprafața totală a parcului natural, fiind formate din perdele forestiere dense de conifere și foioase⁠(d). Combinația de climă, topografie specifică cu multe masive montane, formațiuni de rocă, tipuri de sol și condiții hidrologice, precum și lipsa unei influențe antropice puternice, au contribuit la formarea unor habitate diverse. Există 450 de specii de plante vasculare, care constituie 12% din numărul total de specii din Albania. Vegetația parcului Mali me Gropa-Bizë-Martanesh este împărțită vertical în mai multe zone distincte: o zonă mediteraneană și o zonă alpină. Zona mediteraneană este formată dintr-o subzonă de conifere (dominată de pin negru, fag european, brad argintiu, cer, gârniță și scumpie⁠(d)) și o subzonă foioase (acoperită cu cimișir, ienupăr roșu⁠(d) și spinul lui Cristos). Zona alpină este compusă în principal din iarbă, mușchi și licheni și conține, de asemenea, o cantitate abundentă de afine⁠(d) și flori rare. Specile cele mai comune sunt ghințura de primăvară, trandafirul de piatră⁠(d), ochiul boului de munte, talpa-mâței⁠(d), afinul european și griciorei⁠(d). Faună Fauna de vertebrate a parcului Mali me Gropa-Bizë-Martanesh este formată din 209 specii reprezentate astfel: 44 de specii de mamifere, 130 de specii de păsări, 23 de specii de reptile și 12 specii de amfibieni. Ursul brun, lupul cenușiu și râsul pot fi întâlniți în regiunile împădurite, dar vulpea roșie, căprioara, mistrețul, veverița roșie, vidra de râu, pârșul roșu și liliacul mediteranean cu potcoavă⁠(d) sunt principalele mamifere prădătoare. Un număr total de 130 de specii de păsări au fost observate pe teritoriul parcului, printre care acvila de munte, uliul păsărar, uliul porumbar, hoitarul, șorecarul comun, viesparul, drepnea mare⁠(d), stăncuța alpină și altele. Există, de asemenea, numeroase specii de reptile și amfibieni, printre care cele mai comune sunt tritonul alpin⁠(d), șarpele leopard, broasca-țestoasă europeană de baltă și broasca țestoasă a lui Hermann⁠(d). Monumente ale naturii Parcul natural Mali me Gropa-Bizë-Martanesh include cinci monumente ale naturii: peșterile Xixelles, Valit și Shutrese, Malit me Gropa și o vale glaciară cu un lac. Note
Naravni park Mali me Gropa - Bizë - Martanesh

Naravni park Mali me Gropa - Bizë - Martanesh (albansko Parku Natyror Mali me Gropa-Bizë-Martanesh) je območje upravljanja habitatov ali vrst (IV. kategorija IUCN) v osrednji Albaniji ob meji z narodnim parkom Dajti. Zajema površino 25.266,42 hektarjev (252,6642 km2). Leži v okrožjih Dibër in Tirana s tremi občinami, Xibër, Martanesh in Shëngjergj, ter več vasmi na njegovem ozemlju. Svetovna zveza za varstvo narave (IUCN) je krajino uvrstila v kategorijo V. Plantlife je regijo prav tako priznal kot pomembno rastlinsko območje mednarodnega pomena. Pokrajina ohranja veliko raznolikost flore in favne. Biogeografsko spada pokrajina v kopensko ekoregijo dinarskih alpskih mešanih gozdov palearktičnega bioma zmernih širokolistnih in mešanih gozdov. Gozdovi zavzemajo 68 % celotne površine pokrajine, z gostim iglastim in listnatim gozdom. Pokrajinsko favno vretenčarjev sestavlja 209 vrst in jo predstavlja 44 vrst sesalcev, 130 vrst ptic, 23 vrst plazilcev in 12 vrst dvoživk. V gozdnatih predelih živijo rjavi medved, sivi volk in ris. Navadna lisica, srna, divja svinja, navadna veverica, vidra, podlesek in sredozemski podkovnjak (Rhinolophus euryale) so glavni plenilski sesalci. V pokrajini je bilo opaženih skupno 130 vrst ptic, med njimi planinski orel, skobec, kragulj, egiptovski jastreb, kanja, sršenar, alpski hudournik (Tachymarptis melba), planinska kavka in tako naprej. Obstajajo tudi številne vrste plazilcev in dvoživk. Med najpogostejšimi so planinski pupek, leopardovka, močvirska sklednica in grška kornjača. Zaradi kombinacije podnebja, specifične topografije s številnimi gorskimi masivi, kamninami, vrstami prsti in hidroloških razmer ter odsotnosti močnega antropogenega vpliva so prispevali k oblikovanju drugačnega habitata. Obstaja 450 vrst višjih rastlin, ki predstavljajo 12 % vseh vrst v Albaniji. Vegetacija Mali me Gropa - Bizë - Martanesh je navpično razdeljena na več različnih con. Znotraj sredozemskega pasu v iglastem pasu prevladujejo črni bor, navadna bukev, bela jelka, cer, panonski hrast, navadni ruj. Listnato območje pokriva navadni pušpan, rdečeplodni brin in navadni derak. Alpsko območje je v glavnem sestavljeno iz trav, mahov, lišajev, bogato pa je tudi z borovnicami in redkimi cvetlicami. Najpogostejše vrste so spomladanski svišč, popon, alpska nebina, navadna majnica, borovnica in trobentica. Pokrajina vključuje pet naravnih spomenikov, kot so jame Xixelles, Valit in Shutrese, Malit me Gropa ter ledeniško dolino in jezero. Sklici