Ај Ханум

Ај Ханум, што значи „дама Месеца”, је археолошко налазиште хеленистичког града у провинцији Тахар, у Авганистану. Град, чије је оригинално име непознато, је вероватно основао рани владар Селеукидског царства и служио је као војни и економски центар за владаре Грчко-бактријске краљевине до његовог уништења око 145 п.н.е. Поново откривене 1961. године, рушевине града су ископавали француски археолози до избијања сукоба у Авганистану касних 1970-их. Град је вероватно основан између 300. и 285. године пре нове ере од стране званичника по наређењу Селеука I Никатора или његовог сина Антиоха I Сотера, прва два владара династије Селеукида. Постоји могућност да је ово место било познато током периода ранијег Ахеменидског царства, које је у близини основало мало утврђење. Првобитно се сматрало да је Ај Ханум основао Александра Великог, можда као Александрија Оксијана, али се ова теорија данас сматра мало вероватном. Смештен на ушћу реке Аму Дарја и реке Коча, окружен добро наводњаваним пољопривредним земљиштем, сам град је био подељен између нижег града и 60 метара високог акропоља. Иако се није налазио на главном трговачком путу, Ај Ханум је контролисао приступ рударству у Хиндукушу и стратешки важним тачкама пригушења. Обимна утврђења која су се непрестано одржавала и унапређивала окруживала су град. Ај Ханум, који је можда у почетку нарастао у популацији због краљевског покровитељства и присуства ковнице новца у граду, изгубио је одређени значај отцепљењем Грко-Бактријанаца под Диодотом I (око 250 п.н.е). Програми изградње Селеукида су заустављени и град је вероватно постао првенствено војног карактера; можда је то била зона сукоба током инвазије Антиоха III (око 209 — око 205 п.н.е). Ај Ханум је поново почео да расте под Еутидемом I и његовим наследником Деметријем, који је почео да успоставља контролу над северозападним индијским потконтинентом. Многе од садашњих рушевина потичу из времена Еукратида I, који је значајно преуредио град и који га је можда преименовао у Еукратидеја, по себи. Убрзо након његове смрти око 145 пре нове ере, грчко-бактријско краљевство је пропало — Ај Ханум су заузели Саке и град је углавном био напуштен, иако су делови града били спорадично насељавани све до 2. века нове ере. Хеленистичка култура у региону би се дуже задржала само у индо-грчким краљевствима. Док је био у лову 1961. године, краљ Авганистана, Мохамед Захир Шах, поново је открио град. Археолошка делегација, коју је предводио Пол Бернар, откопала је остатке огромне палате у доњем граду, заједно са великом фискултурном салом, позориштем које може да прими 6.000 гледалаца, арсеналом и два храма. Пронађено је неколико натписа, заједно са новцем, артефактима и керамиком. Почетак совјетско-авганистанског рата касних 1970-их зауставио је научни напредак и током наредних сукоба у Авганистану локација је опљачкана. Историја Античко доба Прецизан датум оснивања Ај Ханума није познат. Северно најудаљеније упориште Цивилизација Инда било је успостављено у Шортугаи, око 20 километара северно од Ај Ханума, током касног трећег миленијума пре нове ере. Шортугаи, који је постојао неколико векова, трговао је са јужним суседима и изградио прве наводњавајуће системе у том подручју. Хиљаду година касније, подручје је дошло под контролу персијских Ахеменида, који су успоставили сатрапију (административну провинцију) са центром у Бактра (данашњи Балх) и проширили се источно освајањем Долине Инда. Да би потврдили контролу над локалним подручјем, основали су тврђаву по имену Кохна Кала на прелазу преко Оксус, око 15 километара северно од каснијег града. Иако су стручњаци спекулисали да је мала ахеменидска посада можда била постављена на тој локацији, не постоји консензус да је на Ај Хануму постојало насеље пре доласка Грко-Македонаца под вођством Александар Велики око 328 пре нове ере. Историчари се споре ко је наредио претварање овог малог насеља у велики град који је касније постао. Иницијално, Ај Ханум је идентификован као Александрија Оксијана, један од градова које је основао Александар. Постоје значајне тешкоће у идентификовању ових градова, јер се извори не слажу; аутори су можда ненамерно навели исту Александрију као два различита града. Поред Ај Ханума, Александрија Оксијана је различито тумачена као Александрија у Согдијани, Александрија близу Бактре, или као Термез. Пошто недостају јасне идентификационе одлике (као што су уметничка дела, скулптуре или натписи) које би Александра повезивале са градом, остаје мало вероватно да је он урадио више од замене ахеменидске гарнизоне на тој локацији, ако је постојала, грчком. На основу података о керамици прикупљених на локалитету, вероватно је да је Ај Ханум прошириван у фазама. Прва фаза почела је под једним од првих владара Селеукидско царство — или оснивачем царства Селеук I Никатор или његовим сином и наследником Антиох I Сотер. Селеук је успоставио кохерентну политику у Средњој Азији, која је „прелазила ограничене, ad hoc војне и политичке циљеве Александра“, према историчару Френк Холт. Након Селеукидско-мауријанског рата, Селеук је уступио Долина Инда Чандрагупти Маурији, заузврат добивши пакт о пријатељству и 500 ратних слонова; на тај начин је тражио одржив економски и војни развој Бактрије, која је сада била седиште Селеукида на Истоку. Антиох, који је имао личну везу са регионом преко своје мајке Апама, кћерке согдијанског војсковође Спитамен, наставио је политике свог оца. Неколико кључних грађевина Ај Ханума, укључујући хероон (мавзолеј хероја), северне тврђаве и светионик, изграђено је за време његове владавине. Вероватно је да је ковница отворена у Ај Хануму око 285. пре нове ере, и због налазишта метала близу града и растућег интересовања Селеукида за источну Бактрију, што сугерише да је ова ковница подстакла раст града као краљевске установе. Око трећине бронзаних новчића пронађених у граду издато је у периоду након Антиоховог ступања на престо 281. пре нове ере, што указује да је наставио да улаже у град. Под његовим наследником Антиохом II, који је дошао на престо 261. пре нове ере, ковница је наставила да кова вредне новчиће, а бедеми су ојачани потпорником и цигланим облогама. Развој града је значајно успорен када је Диодот I, гувернер источних провинција, отцепио се од Селеукида и основао Грчко-бактријско краљевство. Иако су храм и светионик Ај Ханума реконструисани под Диодотом, можда ради повећања верске легитимности, већина селеукидских грађевинских програма није настављена. Бертил Лионе тврди да је у то време Ај Ханум био само „војно упориште са административним функцијама“. Селеукидски цар Антиох III је напао Грчко-бактријско краљевство 209. пре нове ере, поражавајући његовог владара Еутидем I у Битка код Арија и неуспешно опседајући Бактру, Еутидемову престоницу. Иако нема доказа да је Ај Ханум сам био нападнут од стране освајача, Антиох је можда водио операције у близини града или чак ковао своју валуту тамо. Можда је такође довео нове досељенике у регион. каснија освајања Еутидема и његовог наследника Деметрија I такође су била корисна за град, јер је број становника повећан и многе јавне грађевине су реконструисане. Побољшање градских прилика може се уочити кроз иновације у производњи и софистицираности порцелана — ахеменидски стилови су замењени разноврснијим облицима, од којих су неки подсећали на Мегарске чиније. Врхунац града је достигао током владавине Еукратид I у средини другог века пре нове ере, који га је вероватно учинио својом престоницом, називајући га Еукратидеја. Током његове владавине изграђен је палац и гимназијум, главни светионик и хероон су обновљени, а позориште је сигурно било у функцији. Вероватно је финансирао медитеранске уметнике да себе постави на истом нивоу као други велики хеленистички краљеви, а статус његове престонице био је упоредив са Александријом, Антиохијом или Пергамом. Сандук са благом садржао је значајне количине плена из његових кампања у Индији против индо-грчког краља Менандра. Вероватно је да је Ај Ханум већ био под нападом номадских племена када је Еукратид убијен око 144. пре нове ере. Ово освајање вероватно су извршила Сака племена гурана јужно од Јуези народа, који су у својој турбулентности чинили други талас освајача, око 130. пре нове ере. Комплекс блага показује знакове да је пљачкан у два напада, са петнаест година размака. Иако је први напад довео до краја хеленистичке владавине у граду, Ај Ханум је наставио да буде насељен; остаје непознато да ли су га поново заузели преживели Грчко-бактријци или номадска племена. У том периоду јавне грађевине као што су палац и светионик претворене су у становања, а град је одржавао одређени степен нормалности: нека врста власти, можда култског порекла, подстицала је становнике да поново користе доступне грађевинске материјале за своје потребе, било за изградњу или трговину. Сребрни слитак са урезаним руничким словима и закопан у соби блага подржава теорију да су Сака заузели град, уз гробнице са типичним номадским гробним прилозима такође ископане у акрополи и гимназијуму. Поновно насељавање града ускоро је прекинуто великим пожаром. Није познато када су последњи становници Ај Ханума напустили град. Последњи знакови насељености потичу из 2. века н.е.; до тада се у палацу акумулирало више од 2,5 метара земље. Савремено доба Дана 18. марта 1838. године, британски војник-истраживач по имену Џон Вуд путовао је кроз Бадакшан као представник Источноиндијске компаније. Његови водичи су га обавестили о постојању древног града у том подручју, који су домороци звали Бабаррах. Сва његова испитивања одбијена су од стране локалних становника и прилика за поновно откриће је изгубљена, како је Вуд записао у једном извештају: Изглед места, међутим, указује на истинитост [таџичке] традиције, да је овде некада постојао древни град. На месту града био је узбечки логор; али од његових житеља нисмо могли сазнати ништа, и на сва наша питања о новчићима и реликвијама, они су само узвраћали празним погледом или идиотским смехом. Године 1961, краљ Авганистана Мохамед Захир Шах био је у ловачкој експедицији када је приметио још увек видљив обрис града са падине. Позвао је Француска археолошка делегација у Авганистану (ДАФА), која је истраживала локалитете у земљи од 1923. Ископавањем су прво руководили Данијел Шлумбергер, а затим Пол Бернар. Пошто град никада није био поново насељен након напуштања, рушевине су лежале близу површине и било их је лако ископати. На другим локалитетима у региону, узастопне генерације градиле су на темељима својих претходника, остављајући хеленистички грађевински слој и до 15 метара испод земље. Ипак, ископавање Ај Ханума показало се као проблематично и комплексно. Огромна величина града значила је да је мали тим ДАФА морао да усмери пажњу на кључне области, посебно када је француско Министарство за Европу и спољне послове смањило своје финансирање средином 1970-их. Неприступачност градске акропоље и нераван терен значили су да је свако ископавање тамо било далеко теже него у доњем делу, што је довело до тога да је проучавана много мање од доњег града. Упркос овим и другим ограничењима, ДАФА није компромитовала научну строгост или поступке. Године 1974, мандат мисије је проширен да укључи палеогеографска и археолошка истраживања околних подручја; на основу ових успешних истраживања, планирана су и даља теренска истраживања. Сав археолошки рад обустављен је 1978, када је Саурска револуција изазвала Совјетско-авганистански рат и покренула и даље актуелну политичку нестабилност у Авганистану. Током рата, локалитет је свеобухватно опљачкан и неколико важних артефаката продато је на тржишту антиквитета приватним колекционарима. Систематско пљачкање северног дела доњег града изгледа да је изведено ископавањем стотина рупа. Иако ово сугерише да су пљачкаши очекивали да пронађу артефакте у области коју ДАФА није ископавала, археолошки интегритет локалитета је нарушен. Иако су сличне рупе пронађене у комплексу гимназијума, комплекс палате је вероватно претрпео највећу штету: зидови су коришћени као каменолом за грађевински материјал (на неким местима чак су и најдубљи темељи извађени), док су мале количине кречњака на локалитету, углавном нађене као декорација или капители, коришћене у пећ за кречи. Северна алијанса је изградила батерију топова на врху акропоља, што је додатно угрозило стабилност локалитета. Локалитет Локација и распоред Град Ај Ханум је основан у југозападном углу равнице у региону Бактрија, на ушћу река Оксус (савремена Амударија) и Кокча. Равница, која је покривала површину од око 300 квадратних километара, била је троугластог облика, ограничена рекама са две стране и планинама источног Хиндукуша са треће. Лесно тло равнице било је природно погодно за пољопривреду; близина река омогућавала је изградњу канала за наводњавање; а околне висоравни обезбеђивале су велики простор за летње пашњаке. Подручје је било богато и минералима: рудници на горњој Кокчи у Бадакшану били су једини извор лазурита у свету, такође производећи бакар, гвожђе, олово и рубине. Град је био 10 километара низводно од ушћа Оксуса и Кизилсу, притоке чија је долина омогућавала приступ минерално богатим западним Памирима и Кинеском Туркестану, али која је такође чинила природни коридор за потенцијалне северне нападаче. Ај Ханум је стога служио као стратешки важна тврђава, иако није контролисао главно прелазно место на Оксусу или било коју другу значајну трговачку руту. С обзиром на стратешку важност града, његови оснивачи су Ај Ханум изградили по високим одбрамбеним стандардима. На југу и западу налазиле су се реке Кокча и Оксус — обале обе реке биле су стрме литице више од 20 метара, што је представљало изазов за било какав амфибијски напад. Истовремено, сваки прилаз са истока био је заштићен природним акропољем висине око 60 метара, који се пружао око 2 километра северно од Кокче. На овом платоу се налазила и мала тврђава у југоисточном углу — заштићена литицама висине 80 метара са две стране и малим ровом са треће, ова тврђава димензија 150 × 100 метара служила је као одбрамбена команда Ај Ханума. Ове природне одбране појачане су зидовима који су потпуно окруживали град и акропољ Ај Ханума. Северни бедеми, који нису имали природне помоћне елементе, били су посебно јако изграђени: зидови висине 10 метара и дебљине 6 метара изграђени су од чврстих рамски блокова и заштићени великим кулама и стрмим ровом. Величина ових бедема омогућавала је малом броју бранилаца да неутралишу опсадне машине и супротставе се нападачкој сили са минималним губицима; велики обим такође одражава низак степен поверења грчких архитеката у снагу зидова од рамских блокова. Главна капија града била је у северном бедему, који је такође штитио канал који је снабдевао водом центар града. Од главне капије улица је водила правцем према југу уз основу акропоља и настављала кроз доњи град до јужне обале реке — растојање око 1,5 километара. Поред јужне зоне, у којој су се налазиле велике куће организоване у три блока, доњи град није био планиран; ово разликује Ај Ханум од других хеленистичких насеља Блиског истока, као што је Селевкија на Тигру, која су обично била грађена по Хиподамовом решеткастом плану. Такође је био предмет значајне реконструкције почетком другог века п.н.е., што је довело до мањег неслагања у оријентацији неких већих грађевина (палата, на пример, је под углом према старијој главној улици). Ај Ханум је претежно грађен од непечених блокова, док су печени блокови и камен коришћени знатно ређе. Комплекс палате Комплекс палате је био велик, са димензијама око 350 × 250 метара и заузимао је око трећине доњег града. Величина и сложеност комплекса, који је изграђен по налогу Евкратида I, служили су као демонстрација моћи и богатства владара; Бернар је коментарисао да је он „истовремено служио три функције: био је државна структура, резиденција и трезор“. Огромна плаца, површине око 27.000 квадратних метара, налазила се јужно од палате и можда је служила за војне параде, вежбе или као касарне. Палата је сама била приступачна кроз капију познату као Главни Пропилеји, која се отварала на западној страни главне улице; пропилеји су првобитно изграђени од стране ранијег владара, а реконструисани под Евкратидом. Покривајући широки портик између два суседна прореза, кров је био познат по палмета антификсима. Он је омогућавао приступ закривљеној улици која је водила ка дворишту палате. Ово правоугаоно двориште, димензија 137 × 108 метара, служило је као главни улаз у палату, а приступало му се кривудавом улицом кроз још један пропилеј. Двориште је било окружено са 118 коринтских колона. Колоне северне, источне и западне колонаде биле су висине 5,7 метара, док су колоне јужне колонаде биле висине скоро 10 метара, формирајући родијски перистил. Улаз у палату водио је кроз хипостил иза јужне портике; ово предсобље, у стилу сличном персијском ивану, било је подржано са осамнаест колона, украшених нешто другачије него у дворишту. На јужној страни хипостила, врата су водила у велику салу за пријем украшену дрвеним светиљкама, сликарским протомама лавова и геометријским орнаментима; ова соба је вероватно била затворена, без дренажног система, а омогућавала је приступ осталим деловима палате кроз врата са свих страна. Палата је била подељена у три зоне, свака са различитом наменом, повезане мрежом дворишта и дугих ходника, пажљиво постављених ради приватности и лаког приступа за краљевску породицу и високе чиновнике. Јужно од пријемног дела налазиле су се просторије административног блока, које су се састојале од четвороугаоне структуре са два пара јединица раздвојених ходницима под правим углом; источни пар служио је као дворане за аудијенције, док је западни пар можда функционисао као канцеларије. Улази у просторије из околних ходника били су померени, што је теоретски омогућавало да две одвојене групе уђу у комплекс, буду примљене, добију одлуку и изађу без међусобног виђења. Западно од административног блока, на југозападној страни палате, налазиле су се две јединице које су идентификоване присуством купатила као стамбене. По распореду, објекти су били слични другим резиденцијама у граду, са малим двориштем на северу и стамбеним простором на југу. Већа од јединица, која је садржала и друге елементе као што је мали иван иза дворишта, налазила се на западу и била је одвојена од мање суседне јединице ходником. Купатила са три просторије налазила су се позади јединица и била су поплочана мермерним плочама и мозаицима са палметама и морским животињама, настављајући постојећу хеленистичку традицију. На основу приватнијег карактера западне јединице, научници су претпостављали да је била намењена породици суверена, за разлику од источне јединице која је вероватно служила за монарха и његове блиске сараднике. Северно од стамбених јединица налазило се мало двориште повезано са малом библиотеком у трезору. Трезор Зграда трезора, на западној страни дворишта палате, у коју се могло ући из дворишта, чинила је трећу зону. Зграда је настала касније, јер је трезор вероватно раније био смештен у зградама источно од дворишта. У својој последњој форми, зграда трезора састојала се од двадесет једне просторије груписане око квадратног дворишта димензија око 30 метара са сваке стране. Тринаест просторија на јужној, источној и западној страни отварало се директно у двориште, док је осам складишних просторија на северу било приступачно кроз врата у источно—западном ходнику. Комплекс је садржавао инвентар палате у вазама означеним на грчком, укључујући драго камење и лазурит из рудника Бадакшан, слоновачу, маслиново уље, тамјан, готовинску резерву и друге драгоцености. Многе ознаке на вазама, било исписане мастилом или урезане након печења, описују новчане трансакције: на пример, једна потврђује да је службеник по имену Зенон пренео 500 драхми двојици запослених по имену Оксебоакес и Оксибазос, који су били одговорни за депоновање износа у вазу и њено заптивање. Већина имена урезаних на етикетама је грчког порекла, али нека, као што су Оксебоакес и Оксибазос, нису; ова бактријско-иранска имена никада нису била означена као „виши“ положај. Стручњаци расправљају о томе да ли се из тога може донети смислен закључак. Неки од других предмета указују на транспорт луксузне робе, као што је тамјан са Блиског истока или маслиново уље из Медитерана. Због кварљиве природе уља, једна од ових ваза има натпис са владаревом регалном годином (Година 24). У комбинацији са другим натписима у трезору и идентификацијом владара као Евкратида I, датум пада Ај Ханума може се са великом сигурношћу одредити око 145. п.н.е. Неке ствари у трезору вероватно представљају плен који је Евкратид донео са индијских освајања: укључују индијске агате и накит, приносе из будистичких ступа и диск од мајчиног бисера који приказује сцену из хиндуистичке митологије. Овај диск, украшен полихромном стакленом пастом и златном нити, највероватније приказује сусрет Душјанте и Шакунтале. Библиотека се налазила на југу трезора, близу стамбених просторија. Њена функција је идентификована кроз откриће два књижевна фрагмента, једног на папирусу и другог на пергаменту; органски материјал за писање се распао, али је процес сличан декалкоманији омогућио да слова буду утиснута у фино тло настало распадом рамских блокова. Пергамент је чинио непознато театрално дело, највероватније трагедија у триметру, могуће са Дионисом, фигуром познатом по путовањима у Индију и на Исток. Са друге стране, папирус је био филозофски дијалог који разматра Платонову теорију облика, а који су неки сматрали изгубљеним делом Аристотела. Такође је могуће да је текст, напротив, написао грчко-бактријски филозоф у Ај Хануму. Приватно становање Стамбена зона се налазила у области јужно од палатног комплекса. Састојала се од редова великих аристократских кућа, раздвојених улицама под правим углом у односу на главни север—југ пут. Археолози ДАФА одлучили су да ископају кућу близу краја четвртог реда од палате, близу ушћа двеју река. Ова кућа, површине 66 × 35 метара, показивала је трагове три старије архитектонске фазе које датирају око пола века пре око 200 п.н.е.; састојала се од великог дворишта на северу и главне зграде на југу, раздвојених великим преградним тремом са две колоне. Главна зграда обухватала је централну пријемну собу, окружену ходником који је омогућавао приступ купатилу, кухињи и другим просторијама. Друга кућа, смештена 150 метара изван северног бедема, делимично је ископана 1973; археолози су могли да испитају само централни део главне зграде и део западне стране детаљније. Ово ванзидно становање било је много веће од оног унутар града, покривајући површину од 108 × 72 метра. Са великим двориштем на северу и зградама на југу, имало је сличан распоред као урбана кућа, иако је његова главна зграда била подељена источно—западним ходником на два дела — северни део чинио је стамбени простор са централном пријемном собом, док је јужни део обухватао сервисне просторије и купатило. Фрагменти колона пронађени на локалитету указују на висину од скоро 8 метара. Како велике резиденције у Ај Хануму, укључујући и оне у палати, имају мало заједничког са традиционалним грчким oikosом, стручњаци су теоретисали о њиховом пореклу. Превладавајућа хипотеза указује на иранско порекло; слични стилови видљиви су у Партијској Ниси и у Дилберџин тепеу под Кушанима. Град је такође садржао и друге типове становања, укључујући мање куће за људе нижег статуса. Религијске структуре Ископавачи су открили три храма у Ај Хануму — велики санктуријум на главној улици близу палате, мањи храм сличног стила изван северног зида и отворени подијум на акропољу. Велики санктуријум, често називан Храм са уцртаним нишама, налазио се истакнуто у нижем граду, између главне улице и палате, и састојао се од квадратне грађевине на 1,5 метар високом подијуму, окружене отвореним простором. Конструисан је од стране раних владара Диодотове династије на месту веома ране селевкидске структуре, која је основана убрзо након оснивања града. Именоване уцртане нише биле су смештене на 6 метара високим зидовима храма — по једна са сваке стране главног улаза, док је свака од осталих страна била украсно обликована са још четири. Двориште је било ограђено са три стране зградама. На југозападу је била дрвена колонада са оријенталним постаментима; на југоистоку низ малих просторија и портик који се надовезивао на трем са колонама у стилу distyle in antis, који је чинио улаз са главне улице; а жртвеник је био смештен у североисточном зиду. Од почетка ископавања, уочавани су персијски и ахеменидски елементи архитектуре храма. Идентификујуће „уцртане нише“, заједно са тростепеном платформом зграде, биле су уобичајене карактеристике месопотамске архитектуре и сродних стилова. У храму је пронађено много артефаката, укључујући посуде за преливање (уобичајене и у грчким и централноазијским религијским праксама), намештај од слоноваче и фигурине, теракоте и један медаљон (приказан). Овај диск, који приказује грчку богињу Кибелу у друштву Нике у двоколици коју вуку лавови, описан је као „изузетан“ од стране Метрополитен музеја уметности због своје „хибридне грчко—оријенталне слике“. Израђен од сребра, диск комбинује елементе грчке културе, као што је хламис који носе сва божанства, са оријенталним мотивима дизајна као што су фиксни положај фигура и полумесец. Мали фрагменти који су остали од култне статуе, која би стајала у центру храма, показују да је скулптура изведена у складу са грчком традицијом; мали део леве ноге је сачуван и приказује муњу, уобичајен атрибут Зевса. На основу очигледне дисонанце између грчке статуе и оријенталног храма у којем се налазила, стручњаци су претпоставили синкретизам Зевса и бактријског божанства као што су Ахура Мазда, Митра или божанство које представља реку Оксус. Муња је такође коришћена као атрибут богиња Артемиде, Атине или чак Кибеле; могла је бити и чисто симболична. Археолози ДАФА су могли само површно да проуче остале две религијске структуре. Храм изван северног зида, који је наследио једноставнију и мању структуру на том месту, делимично је архитектонски подсећао на велики централни санктуријум са нишама у зидовима, али је уместо култне слике имао три капеле за обожавање. Подијум на акропољу оријентисан је према истоку, што је навело на закључке да је служио као жртвена платформа за обожавање излазећег сунца, као што су сличне платформе пронађене у региону. Како је акропољ био углавном војни, са само неколико малих резиденција, стручњаци су предложили да је коришћен као гето-кварт за домаће бактријске војнике; ваљаност ове хипотезе о сегрегацији је и даље предмет расправе. Хероон Кинеаса Један од најбоље проучаваних споменика у граду је мали heroön, смештен непосредно северно од палате у нижем граду. Овај свети објекат, изграђен на тростепеној платформи, састојао се од distyle in antis пронаоса и уске целе. Испод платформе пронађена су четири сандука — два дрвена и два камена. Сахране генерално нису биле дозвољене унутар зидина грчких градова — због чега се некропола Ај Ханума налази изван северних бедема — али су прављени посебни изузеци за истакнуте грађане, посебно осниваче града. Пошто је свети објекат претходио свим осталим структурама у нижем граду, разумно је претпоставити да је особа којој је хероон посвећен била или оснивач града или веома значајан рани грађанин. Најистакнутији сандук, који је уједно био и најранији, повезан је са горњим храмом отвором и каналом кроз који су се могли сипати прилози. Пошто градитељи нису обезбедили ниједан од других саркофага са таквом особеношћу, овај сандук је вероватно садржао остатке тог истакнутог грађанина, док су остали били намењени члановима породице. Општи стручни консензус је да је овај човек, познат по натпису као Кинеас, био селевкидски epistates или oikistes који је управљао првим насељеницима Ај Ханума. Археолози су откопали основу стеле постављене на истакнутом месту у пронаосу. Урезано је последњих пет редова серије максима, који су оригинално били изложени у Храму Аполона у Делфима — преживели су само мали и тешко читљиви фрагменти усправног дела стеле, на коме је било урезано првих 145 максима. Поред максима урезан је епиграм који сећа на човека по имену Клеарх, који је преписао максиме из делфског санктуријума: Године 1968, Луис Роберт, француски историчар, предложио је да је Клеарх поменут у натпису био филозоф Клеарх из Сола. Ова идентификација заснована је на чињеници да је филозоф Клеарх обимно писао о моралу и културама варварских и оријенталних народа. Роберт је предложио да се Клеарх, на путовању ради истраживања својих књижевних тема, зауставио у Ај Хануму и поставио тамо своју стелу. Ова теорија је прихваћена као чињеница и често се наводила као пример чисто грчке природе Ај Ханума и међусобне повезаности хеленистичког света. Каснији историчари су одбацили Робертову хипотезу: Џефри Лернер је приметио да нема доказа који би подржали претпоставку да је Клеарх путовао у источне регионе ради истраживања, за разлику од ослањања на референтне изворе; следећи Лернера, Рејчел Маирс је уочила да би, с обзиром на приближан датум смрти филозофа, постављање стеле у санктуријуму било генерацију након претпостављеног путовања; Шејн Валас је приметио да име Клеарх није било неуобичајено, те је Робертова идентификација у најбољем случају невероватна. Сва тројица уместо тога предлажу да је овај Клеарх био становник Ај Ханума. Упркос одбацивању Робертове теорије, стела и даље задржава значај у модерним анализама. Текст епиграма је поетски у свом саставу и речнику, одражавајући добро позната грчка дела као што су Одисеја Хомера, оде Пиндара и могуће чак и Аргонавтика Аполонија. Маирс и Валас приписују натпис и постављање стеле „првој генерацији рођеној у Бактрији“ средином или касним II века п.н.е.; они претпостављају да је ова генерација настојала да се дефинише као део ширег грчког света тако што је Ај Ханум легитимисала у очима Делфија, који је сам симбол хеленске јединствености. Песма такође дели тематске елементе са будистичким Ашокиним едиктима (урезаним 260–232. п.н.е.); Валери Јајленко је предложио да је могла да их инспирише, сугеришући допринос хеленистичке филозофије развоју будистичких моралних начела. Остале зграде Гимназија се налазила дуж западних бедема. У својој последњој архитектонској фази, покривала је површину од 390 × 100 метара, подељену између јужног дворишта и северног комплекса, и била је доступна и из палатне четврти и са улице која је пролазила иза утврђења поред реке. Постојала су три врата која су омогућавала улазак из дворишта у ходник који је окруживао главни комплекс. Комплекс је обухватао дуге правоугаоне просторије које су окруживале квадратно централно двориште, у које се улазило кроз четири екседре, по једна са сваке стране; екседра на северној страни садржала је мали постамент са урезаном посветом и статуу. Натпис је упућен Хермесу и Хераклесу, двојици заштитничких божанстава грчке гимназије, од стране два брата по имену Трибалос и Стратон, у име њиховог оца, такође Стратона; вероватно је да је старији Стратон представљен статуом од 77 центиметара. Арсенал, који није у потпуности ископан, налазио се на источној страни јужне главне улице, уз основу акропоља. Велике количине шљаке пронађене у дворишту зграде указују на то да је у њој био смештен радионички простор за коваче. Иако је пронађено оружје било разнолико, било га је мало по броју, што је довело до претпоставке да је главна војска била на терену када је град заузет; ову теорију подупиру зидане блокаде у пролазима арсенала, што указује на ограничен број бранилаца. Од пронађених предмета, који су укључивали врхове стрела, копља, бацаче копља, „јежеве“ намењене за заустављање јахачких животиња и орнаменте униформи, највише интересовања изазвала је гвоздена оклопна опрема катапхракта — најранији пример до сада пронађен. Позориште је такође изграђено у падини акропоља, на северном делу главне улице. Са седиштима за између пет и шест хиљада гледалаца — знатно више него што би живело у граду — имало је пречник од 85 метара и садржало три ложе, одмах испод дијазоме, које су вероватно биле намењене достојанственицима. Јасно је да се очекивало да ће публика долазити и из околних насеља, као и из града, могуће за верске фестивале. Ископавачи су у оркестри пронашли кости око 120 особа, вероватно датоване временом пада града око 145. п.н.е. Значај Новчићи Ископавања Ај Ханума дала су три скривнице хеленистичких новчића, заједно са 274 појединачна новчића, од којих је 224 било читљиво. Прва скривница пронађена је 1970. године у малој просторији у административном делу палатног комплекса. Садржала је 677 пробушених новчића и шест сребрних драхми, све са именом Агатоклеа. Последњих шест новчића носи натпис на грчком и брахми писму на обе стране и важни су као „најраније недвосмислене слике“ вршни-вира. Ликови на новчићима могу се поуздано идентификовати на основу иконографије: на грчкој страни је Баларама, можда као Санкаршана, који држи свој уобичајени плуг и штап, док брахми страна приказује Васудева са својим Сударшана-чакром и шкољком. Новчићи указују да се култ вршни-вира проширио далеко од њихове родне Матхуре и да је задржао довољан значај да буде признаван уз краљевско покровитељство; даље, како би грчка страна била супериорна у односу на брахми, новчићи показују да је Баларама сматран старијим од Васудеве, у складу са традиционалним системом наследства. Друга скривница пронађена је три године касније, у кухињи ванзидне резиденције. Ова скривница се састојала од 63 сребрне тетрадрахме, од којих је 49 било грчко-бактријских; већина је била из времена Еутидема I, док су остале потицале од других краљева. Трећа скривница пронађена је током зиме 1973—1974. године, када ју је авганистански сељак открио близу локалитета и брзо продао на тржишту антиквитета у Кабулу. Иако је велики део скривнице касније прошао кроз Њујорк, где је члан Америчког нумизматичког друштва успео да направи инвентар, њена целовитост је изгубљена: неки новчићи су уклоњени, док су други, као што је драхма Лисија Аницета, додати. Само 77 од 224 читљива појединачна новчића било је грчко-бактријских или индо-грчких; такође је било 68 појединачних селеукидских новчића, од којих је 62 приказивало Антиоха I. Једна серија бактријских новчића из доба Антиоха I имала је троугласти монограм () током процеса ковања. У Ај Хануму су пронађене опеке са истим знаком у хероону, једној од најстаријих зграда у граду. Стога се сматра вероватним да је Ај Ханум био место главне селеукидске ковнице током Антиоховог суверенитета и раног самосталног владарства; ранија ковница, која је највероватније била у Бактри, али можда и на другој локацији, престала је готово истовремено, након релативно кратког периода рада. Шири утицај Неке ствари пронађене у Ај Хануму, као што је грчко маслиново уље у трезору или медитерански гипсани калупи на грчко-бактријским уметничким делима, указују на постојање великих трговачких мрежа, али таквих налаза је мало, док индијска уметност у трезору изгледа да је једноставно пљачкана. Историчари су закључили да је Грчко-Бактрија била изолована у смислу трговине, али је имала развијену администрацију са високим нивоом економске разноликости. Ова администрација је пренета на Јуезхе и Кушане, што показују њихова употреба грчких титула и новца, као и прилагођавање хеленистичких бројних и календарских система. Историчар уметности Џон Бордман је такође истакао да је Ај Ханум могао бити један од канала за утицај грчке уметности на уметност старе Индије; скулптура стубова Ашоке могла је бити инспирисана цртежима грчко-бактријских грађевина које су амбасадори донели у Мавријско царство. Није могуће рећи да ли је инспирација дошла из Ај Ханума или других хеленистичких локација. Уметничка дела Ај Ханума показују иновативну и оригиналну израду, као што је највећа фајанс скулптура пронађена у хеленистичком свету, која спаја оријенталне производне технике са грчким традицијама акролитских статуа. Фигурина Хераклеа пронађена на локалитету показује уметнички континуитет са каснијим индо-грчким новчићима, који приказују Вајрапанија синкретисаног са полубогом и Зевсом. Савремена наука Откриће Ај Ханума, чак више него откриће оближњег храма Такти Сангин, било је од фундаменталног значаја за проучавање Грчко-бактријског краљевства. Пре његовог открића, археолози попут Алфреда Фушера посветили су каријере покушавајући да пронађу било какву физичку потврду постојања хеленистичке културе у Средњој Азији, али су стално неуспевали. Поред текстуалних фрагмената у класичним текстовима и разних новчића са грчким натписима пронађених широм региона, готово да није било доказа који би подржали ту теорију. Фушер, који ништа није пронашао током тешког 18-месечног ископавања у Балху, постепено је изгубио сву наду, чувено одбацујући хипотезу као „грчко-бактријску илузију“. Откриће Ај Ханума поново је оживело дисциплину, а од тада је пронађено више хеленистичких локалитета широм Средње Азије. Маирс је истакла да је откриће Ај Ханума представљало врсту „преломне тачке“ у проучавању хеленистичког Далеког истока, чак и ако су главна питања која су постојала пре открића наставила да се постављају и након завршетка ископавања. Напомене Референце Литература Додатна литература