Печори

Печори знаходяться в Псковській області, за 53 км від Пскова. == Зрозуміти == Печори стоять на самому кордоні з Естонією, що проходить по річці Пижма (Піузе), протікає на північ від міста. Перша згадка про монастирських печерах (Печора) відноситься до 1392 року. Датою заснування міста вважається 1473 рік, коли був освячений печерний храм на честь Успіння Пресвятої Богородиці і тим самим покладено початок Печорському монастирю, навколо якого незабаром виросла однойменна фортеця. Стіни і башти споруджені у другій половині XVI століття, на початку Лівонської війни. Хоча війну Росія в результаті програла, фортеця залишилася російською і в XVII столітті успішно витримала кілька облог, але після Північної війни втратила своє значення, оскільки до складу Російської імперії увійшла вся північна Прибалтика, тобто межа зрушилася на захід. Посад навколо монастиря отримує міський статус в 1782 році і навіть стає центром повіту — втім, ненадовго. Уже в 1796 році повіт ліквідують, Печори перетворюються в заштатне місто, майже монастирську слободку, хоча до початку XX століття тут все-таки були земська лікарня і школа. У 1889 році по північній околиці міста проходить залізниця Псков — Рига, в 1931 році будується гілка на Тарту, і Печори стають вузловою станцією. Розвиток «наземної» частини Псково-Печерського монастиря багато в чому пов'язаниц як раз з цим, дореволюційним періодом, коли до пари храмів XVI століття додаються численні споруди в стилі еклектики і бароко. Саме вони формують сучасний вигляд монастиря, дозволяючи оку відволіктися від традиційної псковської архітектури. Після революції Печори виявилися в зоні протистояння Червоної армії і незалежної Естонії, а за умовами Тартуського мирного договору 1920 року увійшли до складу останньої, де швидко перетворилися в значиме, хоча і не дуже велике місто: 11-е за чисельністю населення, але друге за темпами зростання. Міський вигляд Печор сформувався саме в цей період, чому додатково сприяла велика пожежа 1939 року, так що майже всі кам'яні будівлі за межами монастиря побудовані в короткий відрізок між громадянською війною і Великою Вітчизняною. За показністю естонської архітектури Печори чи не перевершують Раквере і поступаються лише міжвоєнним кварталам Таллінна. Не менш різко змінилася частка естонського населення: від півтори сотні людей до революції до двох з гаком тисяч (50-60%) в 1930-і роки. Після війни Печорський район був включений до складу Псковської області, і національний склад повернувся до стану столітньої давності: зараз в Печорах близько одного відсотка естонців і переважно російське населення. Крім характерної міської архітектури Естонія внесла свою роль в збереження Печорського монастиря: він продовжував працювати в 1920-30-і рр., коли всі монастирі на території Радянського Союзу були закриті. Таким чином, Псково-Печерський монастир є єдиною в Росії обителлю, безперервно діючою з моменту свого заснування. На сьогоднішній день саме він формує обличчя міста: тут завжди багато прочан, а в магазинах або, наприклад, на автостанції ви майже напевно побачите людей в рясах. За мірками Псковської області Печори виглядають містом процвітаючим: майже не видно занедбаних будівель, на центральних вулицях покладений свіжий асфальт, на зупинках вивішено розклад автобусів. Проте, пилу і бруду тут більш ніж достатньо, а тротуари є далеко не на всіх міських вулицях. == Як дістатися == Незважаючи на близькість до кордону, Печори не входять до прикордонної зона і відкриті для всіх бажаючих. === На поїзді === 1 Станція Печори-Псковські. Прикордонна станція, розташована в 3 км на північ від центру міста і всього в парі сотень метрів від естонського кордону. Пасажирський рух відсутній. Можна пішки перейти кордон і виїхати в Тарту від естонської станції Koidula (2 потяги в день). (оновлено січ 2016) === На автобусі === Автобуси і маршрутки з Пскова курсують з інтервалом 30-60 хв з раннього ранку до 21:00, в дорозі від 1 год 15 хв до 1,5 год. Можуть йти різними маршрутами, що не повинно вас бентежити, якщо, звичайно, ви не хочете відвідати Ізборськ: в цьому випадку потрібно вибирати рейси через Старий Ізборськ. Зверніть увагу, що в Пскові деякі маршрутки відправляються від площі Леніна, а не від автовокзалу. В Санкт-Петербург щодня 2 рейси о 5:30 і 11:00 (назад: 13:30 і 17:30), в дорозі 5 год, вартість 550 руб (2014 року), тел. +7 (911) 690-00-60. Два рази на тиждень ходять прямі автобуси до Москви: Нд, Вт 14:00 (назад: Пн, Ср 13:00), вартість 1100 руб, тел. +7 (911) 362-03-62. Міжнародні рейси: Псков — Таллінн і Псков — Нарва, обидва щодня, проходять через Тарту (2.5 год). ТОВ «Нива» виконує окремі рейси в Тарту (4 рази на тиждень, двічі в день, в тому числі ввечері, що важливо для тих, хто не хоче їхати з Печора в середині дня) і в Виру (2 рази на тиждень). В умовах суворої конспірації курсує щоденний автобус в латвійське місто Алуксне (2 год): відправлення від автостанції, в розкладі відсутнє. 2 Автостанція, вул. Юр'євська, перетин з вул. Свободи, ☎ +7 (81148) 2-16-52FORMAT. 8:00 – 19:00. Старенький (чи не довоєнний) павільйон в одному кварталі від торгових рядів. Всередині тільки каса і кілька лавок. Площа перед автостанцією нагадує звичайну міську площу, з якої, втім, автобуси і відправляються. Крім автостанції на тій же площі, але з боку пожежної каланчі знаходиться павільйон ТОВ «Нива» з власною0 касою. Цей павільйон обслуговує міські маршрути, псковські автобуси через Пічки (тобто не через Старий Ізборськ) і міжнародні маршрути в Естонію.Розклад автобусів === На автомобілі === У 15 км від Печор проходить траса -А212 Псков — Рига, від Пскова 53 км. Ділянка від Старого Ізборська до Печор вважається платною дорогою, проте плату беруть тільки на кордоні, так що проїзд по Росії до Печор безкоштовний. По суті, Печори — це тупик. Далі тільки дорога в Естонію, ведуча до столиці землі сету — місто Вярська (25 км) і потім в Тарту (100 км) або ж Виру (45 км). Якщо вам потрібно в Латвію, поверніться в Старий Ізборськ і слідуйте по ризької трасі. 3 Прикордонний перехід «Кунічіна гора» ( 3,6). Цілодобово. Знаходиться за 2 км на північ від міста. Пропускають як машини, так і пішоходів, причому пішоходи йдуть через ті ж віконця, що і автомобілісти. Від Жовтневої площі Печор йдіть по Юр'ївській вулиці, нікуди не звертаючи: вийдете якраз до кордону, перейшовши яку ви опинитеся в містечку Койдула — селі з населенням 1 житель. Звідси пару раз в день ходять потяги в Тарту, а також автобуси в Тарту і Виру (з приблизно такою ж регулярністю). Коротше кажучи, для пішого мандрівника місце не найперспективніше. Якщо ви все-таки вирішили йти пішки, від кордону проходите під мостом і відразу звертайте вліво вздовж залізниці: станція знаходиться приблизно в кілометрі від цього місця, автобусна зупинка там же. Проте простіше перетнути кордон на автобусі, який свідомо відвезе вас куди-небудь вглиб Естонії. Автомобілістам слід пам'ятати про систему бронювання черги на кордон, яка тут працює в обидві сторони, але з російської сторони немає як такої зони очікування: потрібно просто під'їжджати до будки, в якій стягують плату за дорогу. Перехід в Койдула вважається відносно вільним, проте часом тут теж скупчуються черги. Відразу після кордону з вас візьмуть плату за проїзд по печорській трасі: 150 руб (2014). == Транспорт == В Печора три міські автобусні маршрути, але мандрівникам, бажаючим оглянути монастир і місто, вони точно не знадобляться. Знадобляться тим, хто хоче перетнути кордон ( 3,6) або побачити церкву в Тайлово ( 2). Всі автобуси проходять через автостанцію (пл. Перемоги). Вони курсують з інтервалом 15-60 хв, на багатьох зупинках висять таблички з розкладом. Маршрути і розклад Таксі: +7 (81 148) 2-61-10, стоянка таксі на пл. Перемоги навпроти автостанції. == Визначні місця == === Псково-Печерський монастир === ==== Історія ==== Датою заснування монастиря прийнято вважати рік освячення Успенської печерної церкви, виритої засновником монастиря преподобним Іоною. Однак переказ свідчить, що місцеві піщані печери, що дали початок печерного храму, з давніх-давен були обжиті вихідцями з Києво-Печерського монастиря, які втекли в псковські землі від набігів кримських татар. Після освячення печерної церкви на схилах яру почали зводитися перші дерев'яні монастирські будівлі, через кілька років знищені ліфляндцамі. Початок XVI століття ознаменувався роботами по розширенню печерної церкви і будівництвом нових монастирських будівель, які на цей раз зводилися поруч з церквою, прямо в яру. Від того часу до нас дійшла унікальна шестипролітна дзвіниця. Найвищого розквіту будівництво в монастирі досягло при ігумені Корнилії, що керував монастирем з 1529 по 1570 рік. Саме при ньому було розпочато будівництво кам'яних будівель, частина з яких дійшли до наших днів. При активній участі Корнилія були побудовані Благовіщенська церква (1541), Микільська надбрамна церква (+1565) і кріпосні стіни з сімома баштами і трьома воротами (1565). Для монастиря, розташованого у північно-західних кордонів держави, потужна захисна споруда була просто життєво необхідною. Але, схоже, що саме будівництво фортеці зіграло фатальну роль у долі самого Корнилія. Коли Іван Грозний, що дав дозвіл на будівництво лише невеликої монастирської огорожі, побачив нову фортецю, він, в пориві люті, відтяв ігумену голову. Легенда свідчить, що після цього, миттєво розкаявшись, цар підняв тіло Корнилія і поніс його в монастир, залишаючи за собою кривавий слід. З тих самих пір дорога від головних воріт Микільської вежі до головної площі монастиря називається «кривавим шляхом». З кінця XVI століття до першої чверті XVIII століття монастир пережив кілька руйнівних ворожих нападів, але все-таки ворог жодного разу не зумів взяти фортецю. У 1701 році за указом Петра I навколо монастиря були споруджені земляні укріплення (вони добре помітні і сьогодні), що дозволили витримати напад шведів 1703 року. Після укладення Ніштадського миру, який відсунув кордон країни на захід, монастир почав багатіти і продовжив інтенсивне будівництво. У 1758 році над стародавньою Успенською церквою була зведена Покровська церква, в 1775 році з'явилися нові Братські келії, а в кінці XVIII століття при монастирській лікарні була вибудувана Лазаревська церква. У 1827 році, в пам'ять про позбавлення від французької навали, в монастирі була поставлена ​​соборна церква Михайла Архангела. А в кінці XIX століття з'явилися класична Стрітенська церква, будинок настоятеля і цегляна трапезна, виконана в псевдо-руському стилі. ==== Фортеця ==== Будівництво монастирської фортеці було розпочато в 1558 році, одночасно з початком Лівонської війни (1558-1583). Фортеця має вельми незвичайне планування. Головний двір монастиря розташований в глибокому яру, через який протікає повноводний струмок Кам'янець. Південно-східна і північно-західна стіни фортеці поставлені по берегах яру, а дві інші стіни перетинають яр, являючи собою чудовий приклад рішення фортифікаційних та інженерних задач при будівництві фортеці на пересіченій місцевості. Фортечні стіни мають протяжність 810 метрів, утворюють неправильний багатокутник і укріплені дев'ятьма вежами. Всупереч прийнятим канонам, південний і східний злами фортечних стін залишені без веж, але ділянок стін, що не прострілюються, фортеця не має. Побудована фортеця з місцевої вапнякової плити з частковим додаванням валунних каменів на вапняному розчині. Стіни традиційно оснащені прямокутними або квадратними бійницями, але місцями мають на рідкість невелику товщину: півтора-два метри біля підніжжя. У таких місцях круговий бойовий хід у верхній частині стін організований по дерев'яних закладних балках, а на широких ділянках можна пройти прямо по стіні. Всього до наших днів дійшло дев'ять веж: 1 Надбрамна Петровська вежа. Побудована в середині XVII століття, вежа не тільки є головним входом до фортеці, але і служить Святою брамою монастиря і тому відрізняється від інших веж фортеці наявністю декору у вигляді витонченої дерев'яної галереї, що оперізує вежу. Завершення вежі вельми незвичне і виконане в стилі українського бароко, коли замість одного використовується кілька ярусів розділів, поставлених одна на іншу. Главка Святих воріт має двоярусну конструкцію, де поверх синьої грушоподібної главки розташована маленька позолочена. Таке завершення повторює пристрій куполів Покровського храму монастиря і, мабуть, з'явилося після його будівництва, тобто не раніше середини XVIII століття. До будівництва Петровської вежі між Тюремною і Микільською вежами була суцільна стіна і увійти до фортеці можна було через колінчастий проїзд Микільської церкви. У 1913 році на вежі було встановлено новий мідний годинник. До 1000-річчя Хрещення Русі в Святих воротах на честь Корнилія був влаштований невеликий боковий вівтар. 2 Острожна або Тюремна башта. Невелика, кругла в плані вежа, розташована поруч зі Святою брамою. 3 Тайлівська башта. Кругла в плані, вежа поставлена в зламі стін в західному куті фортеці. Є найпотужнішою вежею фортеці (висота 12.5 метрів, діаметр більше 14 метрів), хоча і відрізняється порівняно невеликою для фортечних башт товщиною стін в 2.5 метра. Вежа стоїть у верхній частині яру і має п'ять бойових ярусів з 33 бойовими вікнами. Четвертий ярус вежі оснащений бійницями для навісного бою, що є великою рідкістю для фортець північного заходу. 4 Башня Верхніх Решіток. Квадратна в плані, висотою в 22 метри, вежа стоїть на дні яру на прямолінійній ділянці стіни між Тайлівською і Тараригіною вежами, що перетинає яр практично поперек. Через підвальний ярус вежі проходить русло струмка, що лежить на дні яру. Колись нижній ярус закривався гратами — звідси назва вежі. Вежа Верхніх Решіток має шість бойових ярусів, верхній з яких призначений для ручної зброї і містить велику кількість бійниць. 5 Тараригіна вежа. Як і Тайлівська, вежа стоїть у верхній частині яру і обмежує ділянку стіни, що проходить по сильно пересіченій місцевості. До руйнування шведами в 1615 році башта була круглою в плані, пізніше вона була відновлена з прямокутним перетином. 6 Ізборська вежа. Розташована в 25 метрах від перелому стін і має в плані форму близьку до кола. У бічному фасаді вежі пророблені проїзні ворота і її нижній ярус перекритий склепінням. З трьох бойових ярусів найбільшої уваги заслуговує другий, оснащений бійницями для ведення навісного бою. 7 Благовіщенська вежа. Прямокутна в плані, ця вежа теж поставлена поза зламу стіни і зовні нагадує Тараригіну вежу. Має незвичайну конструкцію бойових камер, забезпечених не однією, а двома бійницями, що дивляться в різні боки. Такий пристрій дозволяло з однієї камери вести стрілянину по двох різних напрямках. 8 Вежа Нижніх Решіток. Як і вежа Верхніх Решіток, розташована на дні яру, який в цьому місці має велику ширину, що дозволило влаштувати водопропускний пристрій збоку від вежі. Вежа прямокутна в плані, має чотири бойові яруси, а форма її бійниць нагадує вежу Верхніх решіток. 9 Микільська вежа. Підковоподібна в плані, вежа, по суті, є пристосованою до оборони прибудовою до північного фасаду Микільської церкви. Має два яруси бійниць, нижній з яких призначений для ведення навісного бою. Ще одна, Брусова вежа, колись стояла на прямій ділянці стіни між Тюремною і Тайлівською вежами, на місці нинішнього Михайлівського собору. ==== Монастирські споруди ==== Внутрішня частина монастиря має верхню і нижню площадки. Найцікавіша, нижня, розташована в глибокому яру і щільно оточена деревами, так що побачити цю частину можна тільки з оглядового майданчика, розташованого біля північної стіни монастиря, між Микільської вежею і вежею Нижніх решіток. Центром архітектурної композиції монастиря є розташовані на нижньому майданчику Успенський собор разом зі зведеною над ним Покровською церквою і унікальна шестипролітна дзвіниця. Вони підняті на вимощений каменем постамент, до якого ведуть двоє сходів. 10 Печерний храм Успіння Пресвятої Богородиці (1478). Найдавніший пам'ятник всього ансамблю, виритий в піщаному схилі гори. Являє собою сім вулиць печер. Північний фасад церкви об'єднаний з фасадом Покровської церкви, побудованої над Успенським храмом в середині XVIII століття. З 2014 року мирян пропускають в печери тільки за попереднім записом, в супроводі ченців. 11 Храм Покрова Пресвятої Богородиці (1759). Барокова Покровська церква побудована поверх печерної Успенської церкви і має спільний з нею північний фасад. Будинок розділений капітальними стінами на кілька приміщень. Два крайніх з них — сходи, праві ведуть на Святу гору, ліві є входом в печери. Власне Покровська церква знаходиться в середній частині. Звернений до монастирського двору північний фасад відрізняється багатим декором з пілястрами, декоративними лиштвами і бароковими фронтонами. Куполи Покровського собору з багатоярусними главками виконані в стилі українського бароко і поставлені аналогічно куполів Києво-Печерської лаври, де барабани розміщені не на гребені, а на схилі даху. П'ять глав церкви розташовані уздовж фасаду будівлі і утворюють симетричну різновисотну композицію з двох пар двоярусних главок навколо високої триярусній. Під ламати фронтонами на гранях барабанів влаштовані мальовничі вставки. Як і живопис на фасаді церкви, вони є сучасними олійними композиціями зі стилізацією під живопис середини XVIII століття. Над входом до церкви поміщена велика Києво-Печерська ікона Божої Матері з майбутніми преподобними Антонієм і Феодосієм. 12 Дзвіниця (1523). Шестипролітна дзвіниця монастиря XVI століття з поставленим в XVII столітті другим ярусом є одним з найбільших споруд подібного типу. А серед дзвонів дзвіниці є кілька унікальних зразків, створених в XVI-XVIII століттях. У спеціальній вежі поруч з дзвіницею поміщені годинник XVI століття. Перший, рахуючи від годинника, дзвін — «Поліелейний» — був виготовлений псковськими ливарними майстрами в 1558 році «велінням ігумена Печерського монастиря Корнилія». Дзвін прикрашений двома стрічками орнаменту і, за літописними даними, його вага становить 161 пуд. Далі, в прольоті дзвіниці, розташований найбільший дзвін монастиря — «Святковий». Він був відлитий в самій обителі в 1690 році псковським майстром Федором Клементьєвим і є єдиним збереженим зразком його роботи. «Щоденний» дзвін, поміщений на другому ярусі дзвіниці, був відлитий в 1765 році в Москві і має вагу 111 пудів. Всі три великі дзвони підвішені на обертових осях і для видобування звуку їх розгойдують за допомогою спеціальних жердин. Це єдине місце в Росії, де досі використовується такий старовинний спосіб дзвону, поширений по всій Русі в XVI-XVII століттях. Серед маленьких дзвонів, розташованих над великими, також є кілька старовинних дзвонів XVI століття. Крім того, на нижньому майданчику монастиря знаходяться: 13 Ризниця з бібліотекою (XVI-XVII ст.). Будівництво ризниці було розпочато ще за ігумена Корнилія, але перша будівля загинула під час пожежі 1688 року. Будівля, що дійшла до нас, виконана, в основному, в XVII столітті в московському стилі. Спорудження стоїть на місці великого перепаду висот і тому його північний фасад має на один поверх більше, ніж південний. За формою будівля близька до кубу, вкрита гранованим склепінням, прорізаним чотирма слуховими вікнами і увінчаним ошатною синьою гловкою. Власне ризниця займає другий поверх, а бібліотека розташована на третьому. Дуже мальовничий двох'ярусний псковський ганок, розташований біля південного фасаду будівлі. Не менш цікаві й фасади ризниці з їх білими рельєфними наличниками на тлі червоної охри основної будівлі. У ризниці збереглося чимало зразків російського прикладного мистецтва XVI-XIX століть, деякі з них пов'язані з іменами відомих російських правителів. 14 Стрітенська церква (1868-1870). Побудована намісником монастиря ігуменом Нифонтом в псевдо-руському стилі замість більш ранньої Стрітенської церкви 1670 року, якій, в свою чергу, передувало ще два однойменні храми. За первинним проектом фасад церкви передбачався симетричним і не повинен був замикатися з ризницею, але в ході будівництва виникла вставка, яка поєднала дві будівлі. Центр фасаду виділений спареними пілястрами, над якими поставлено парапет з усіченим щипцом. На щипці поставлений глухий барабан з невеликою главкою, а під нею зроблений кіот з пізньої мальовничій композицією «Стрітення». Над кутовими пілястрами будівлі поміщені повернені ребром парапетні стовпчики з невеликими металевими шатрами і хрестами. 15 Благовіщенська церква (1540). З'явилася в період активного будівництва монастиря за ігумена Корнілія на місці дерев'яної церкви Сорока мучеників. Спочатку церква виконувала роль трапезної. Зараз вона розташовується між пізнішими будівлями — Братським корпусом і Стрітенською церквою. Основний обсяг церкви перекритий восьмискатною покрівлею, на який поставлений глухий барабан, увінчаний синьою главкою. У верхній частині барабана зроблений пояс з храмозданним написом вяззю. Вважають, що цей пояс є найбільш раннім серед псковських пам'ятників XVI століття. 16 Братський корпус (1827). Двоповерхова кам'яна будівля з трикутним фронтоном над чотирма колонами виконана в стилі класицизму за проектом Голубева. Келії для ченців поміщаються на другому поверсі, нижній поверх відданий під трапезну. 17 Трапезна (1883). Побудована з червоної цегли в псевдо-руському стилі. Має симетричну композицію головного фасаду, декоративне оздоблення якого побудовано на контрасті між цегляними стінами і побіленими рельєфним декором з профільного цегли. Покрівля будівлі прикрашена чотирма симетрично поставленими стовпчиками з щипцевого верхом. 18 Церква Святого Лазаря (1792-1800). Невелика і практично позбавлена декору церква була побудована при монастирській лікарні. Її єдиною прикрасою служить пишна двох'ярусна главка в стилі українського бароко, поставлена на гранований барабан з постаментом. 19 Будинок настоятеля (1883). Розташований біля підніжжя схилу пагорба, навпроти основних будівель нижнього майданчика монастиря. З будинку настоятеля на верхній майданчик веде крита галерея. На нижньому майданчику монастиря навпроти ризниці, у відкритій дерев'яній альтанці, можна побачити стародавній колодязь з колесом, а навпаки Благовіщенської церкви в цегляній каплиці розташована артезіанська свердловина. Найбільш значними спорудами на верхньому майданчику монастиря є: 20 Церква Ніколи Воротаря (1564-1565). Микільська церква була побудована при ігумені Корнилії і служила одночасно і входом до фортеці, і Святою брамою. До нас дійшло ім'я її безпосереднього творця — майстра Петра Заболотного, в постригу Пафнутія. У ті неспокійні часи для оборони від ворогів під кам'яним ганком церкви тримали зброю. Від Микільської церкви починається сумнозвісний Кривавий шлях (див. вище), що веде до печерної церкви, бо саме біля воріт, за легендою, розігралася трагедія, що занапастила Корнилія. Церква відрізняється стриманим декором. Звернений до монастиря фасад прорізаний з'єднаними дугами плоскими лопатками, а невелика главка прикрашена кількома ажурними поясками. Із західного боку церква практично позбавлена ​​декору, але зате від Петровської вежі відкривається гармонійний вигляд на двопролітну дзвіницю, побудовану, ймовірно, одночасно з церквою. Під дзвіницею розташований високий ганок, прикрашений широкими відкритими прорізами. Зовнішність дзвіниці зазнала значних спотворень при будівництві XIX століття, а пізніше один з її отворів був пошкоджений в роки Великої Вітчизняної війни. Колишній зовнішній вигляд дзвіниці повернули тільки в 1945 році. 21 Собор Михаїла Архангела (1815-1827). Собор був побудований в пам'ять позбавлення від нашестя французьких військ в 1812 році. Легенда свідчить, що 7 жовтня 1812 року в Пскові було здійснено хресний хід з чудотворним образом Успіння Божої матері, привезеним з Псково-Печорського монастиря. У цей самий день війська генерала П.Х. Вітгенштейна розбили ворога під Полоцьком і тим самим врятували Псков від навали французів. Храм був побудований за проектом архітектора А.І.Руска, а кошти на його будівництво були зібрані серед воїнів корпусу Вітгенштейна і псковських ополченців. === Інші пам'ятки міста === 22 «Будиночок стрільця», вулиця Верховича, 4. Дивом зберігся дерев'яний двоповерховий посадський будинок першої половини 18-го століття. Найкоротший шлях до будиночка — по стежці від Підгорної вулиці. (оновлено січ 2016) 23 Церква Сорока мучеників Севастійських (1817). 24 Лютеранська кірха Святого Петра (1926). (оновлено січ 2016) 25 Сетуська дерев'яна церква Св. Варвари (XVIII ст.). 26 Торгові ряди (1920-і роки). Пам'ятник архітектури в стилі функціоналізму == Чим зайнятися == 1 Печорський музей історії міста, вул. Міжнародна, 3. Праворуч від музею розташований головний оглядовий майданчик з видом на монастир. == Покупки == Сувеніри. Недалеко від входу в монастир є багато магазинів, що продають різні сувеніри. Універсами. Є 3 великих універсами — Пчелка, Магнит, Dixi і безліч дрібніших магазинів. == Їжа == 1 Кафе «Бриз», Псковська вул. 1 (центральна площа). 8:00 – 20:00. Убога обстановка з розстеленою на столах білою клейонкою. Відвідувачі не рекомендують, та ви й самі не захочете. Неймовірно, але є Wi-Fi. Комплексний обід: 150 руб (2014). 2 Їдальня «Скатерть-самобранка», Жовтнева пл. 6 (в будинку торгових рядів). 8:00 – 22:00. Брудно і не найприємніший контингент, однак для швидкого перекусу в околицях монастиря це найкраще місце. Завжди в наявності пісне меню, є тістечка і кава з апарату. Думки про якість страв різняться. Гарячі страви: біля 100 руб (2014). 3 Кафе «Лилия», вул. Ризька, 1а (центр), ☎ +7 (81148) 2-18-32FORMAT. 10:00 – 24:00. Хороші відгуки. Гарячі страви: біля 100 руб (2012). 4 Кафе «Старая башня», Жовтнева вул. 7 (центр), ☎ +7 (964) 314-29-03FORMAT. 9:00 – 21:00. кафе знаходиться в старій водонапірній башті на вигляд нагадує ресторан, але по суті є звичайною їдальнею з меню, обслуговуванням і небезнадійним інтер'єром, а також не найприємнішим запахом, що доноситься з кухні. Десяток видів пельменів і вареників, стільки ж салатів і супів, хоча далеко не всі вони є в наявності. Їжу подають в приємних глиняних горщиках, проте ціни могли б бути і нижче. Є кавовий апарат, десерти відсутні. Wi-Fi. Гарячі страви: 250-300 руб. (оновлено лют 2016) 5 Кафе «Уют», ул. Алейна, 4 (на околицях), ☎ +7 (81148) 2-25-77FORMAT. Нд–Чт 12:00 – 24:00, Пт–Сб 12:00 – 2:00. Симпатичний заклад: годують дуже смачно, швидко і не надто дорого. Зовні будівля абсолютно непримітна, однак інтер'єр затишний і не дратує око. Відвідувачі одностайно хвалять. Напевно, це найкраще кафе в Печорах. Втім, зверніть увагу, що ціну на гаряче вказують за 100 грам. Гарячі страви: 250–300 руб (2014). == Де зупинитися == 1 Готель «Печоры-Парк», вул. Гагаріна, 2Б (на в'їзді з боку Пскова), ☎ +7 (81148) 2-33-27FORMAT, +7 (906) 221-57-37FORMAT, +7 (960) 224-15-45FORMAT. Новий і досить непоганий готель, але в стандартних номерах чомусь немає душу, хоча є раковина і туалет. Wi-Fi. Двомісний номер без душа/з душем: 1900/2900 руб (2014). 2 Готель «Планета», вул. Миру, 10 (в центрі), ☎ +7 (81148) 2-45-16FORMAT, +7 (911) 363-00-35FORMAT. Як повідомляє сайт готелю, в номерах є: «туалет, ванна, вода гаряча і холодна, телевізор». Схоже, що обстановка не змінювалася з радянських часів. У вестибюлі платний доступ в інтернет зі стаціонарного комп'ютера. Двомісний номер: 2000–2400 руб (2014). 3 Міні-готель «Ваш берег», вул. Кузнечна, 17, ☎ +7 (911) 695-83-96FORMAT, +7 (963) 335-27-30FORMAT. Приватний готель, що пропонує досить прості окремі кімнати від 1 до 6 місць (зручності: загальний душ з гарячою водою і 2 туалети на 3 кімнати, кухня, мікрохвильова піч, холодильник) і 2 окремих гостьових будиночки (зручності: свій туалет, душ з гарячою водою, холодильник, мікрохвильова піч). Wi-Fi. Місце для автотранспорту. Дуже мила господиня і хороші відгуки. Двомісний номер: 1500 руб; ліжко в багатомісному номері (чоловіки і жінки окремо): 500 руб (2013). 4 Хостел «Странник», Жлвтнева пл. 2, ☎ +7 (81148) 2-25-91FORMAT, +7 (911) 691-34-14FORMAT. Вдало розташований в 250 метрах від монастиря, але, крім ліжок, в кімнаті більше нічого немає. Проблеми з опаленням. В основному негативні відгуки. Wi-Fi. 750 руб/чол у багатомісному номері (2013). == Околиці == Печори знаходяться на кордоні, тому майже всі мандрівники повертаються звідси у Псков, по дорозі роблячи зупинку в Ізборську. Якщо у вас є можливість перетнути кордон, сміливо вирушайте в Південну Естонію, де дуже багато історичних і природних пам'яток, але для їх огляду знадобляться машина або хоча б велосипед. Автобусом можна проїхати через землю сету (зробіть зупинку в містечку Вярська) і досягти університетського міста Тарту, звідки продовжити огляд Південної Естонії або попрямувати в Таллінн. З російського боку кордону теж є спадщина сету, хоча представників цього народу майже не залишилося. У Печорському районі десятки характерних каплиць, які в Естонії називають особливим словом tśasson, в Росії ж — просто каплицями. Їхати за ними спеціально навряд чи варто, але якщо попадуться дорогою — зверніть увагу. Кілька подібних каплиць в Ізборську; їх оздоблення, втім, не збереглося. Музеї сету, кафе національної кухні, фольклорні фестивалі: все це на території Естонії. У Росії є всього один музей сету, і знаходиться він саме в Печорському районі, в селі Сігов — див. Ізборськ.