Venezuela

Venezuela, offisielt Den bolivarianske republikken Venezuela, er et land på nordkysten av Sør-Amerika. Landet består av et kontinentalt landområde samt øyer i Karibia. Landet har et areal på 912 050 km², med en befolkning anslått til 31,3 millioner i 2024. Hovedstad og største byregion er Caracas. Det kontinentale landområdet grenser i nord til Det karibiske hav og Atlanterhavet, i vest til Colombia, i sør til Brasil, i nordøst til Trinidad og Tobago, og i øst til Guyana. Utenfor kysten ligger øyene Aruba, Curaçao, Bonaire og Trinidad og Tobago. Venezuela består av 23 delstater, hovedstaden og dessuten føderalt styrte områder som omfatter landets øyer til havs. Venezuela er blant de mest urbaniserte landene i Latin-Amerika. Flertallet av venezuelanere bor i byene i nord inklusiv hovedstaden. Området som i dag er Venezuela ble kolonisert av Spania i 1522. I 1811 ble Venezuela et av de første spansk-amerikanske områdene som erklærte uavhengighet fra Spania og ble en del av den første føderale republikken Colombia (Gran Colombia). Landet ble helt uavhengig i 1830. I løpet av 1800-tallet opplevde Venezuela politisk uro og autokrati. Landet forble dominert av regionale militære ledere med diktatorisk makt fram til midten av 1900-tallet. Fra 1958 og fremover var landet styrt av en rekke demokratisk valgte regjeringer. Dette til forskjell fra mange andre land i regionen som ble styrt av militærdiktaturer. Den demokratiske perioden var preget av økonomisk vekst og velstand. Økonomiske sjokk i 1980- og 1990-årene førte til alvorlige politiske kriser og omfattende sosial uro, blant annet de dødelige Caracazo-opptøyene i 1989, to kuppforsøk i 1992 og deretter riksrett mot landets president i 1993 for underslag. Sammenbruddet i velgernes tillit til de etablerte partiene førte til presidentvalget i 1998, som ble et vendepunkt. Denne startet med en grunnlovgivende forsamling i 1999, hvor en ny grunnlov for Venezuela ble vedtatt. Regjeringens populistiske velferdspolitikk ble finansiert av stigende oljepriser. I de første årene av det nye regimet ble de offentlige utgiftene sterkt økt, økonomisk ulikhet og fattigdom gikk ned. I 2010-årene begynte imidlertid fattigdommen raskt å stige. Resultatene fra presidentvalgene i 2013, 2018 og 2024 er alle omstridt. Opposisjonskandidater ble arrestert eller sendt i eksil. Dette førte til store protester og internasjonal fordømmelse. Dette utløste igjen noe som ny nasjonal krise som fortsatt pågår. I januar 2026 ble president Nicolás Maduro pågrepet av USA, som kunngjorde at det ville «styre landet» inntil en midlertidig venezuelansk regjering var på plass. Offisielt er Venezuela en føderal presidentrepublikk. Men landets politiske system har blitt mindre demokratisk og utviklet seg mot et autoritært styre under presidentene Chávez- og Maduro styre. Landet scorer dårlig på internasjonale rangeringer av pressefrihet, borgerrettigheter og korrupsjon. Venezuela er klassifisert som et utviklingsland på tross av å ha verdens største kjente oljereserver og har tidligere vært en av verdens ledende oljeeksportører. Tidligere var landet en underutviklet eksportør av jordbruksvarer som kaffe og kakao, men etter utbyggingen av oljeindustrien har petroleumssektoren vært viktiste kilde til eksport- og statsinntekter. Landet sliter i dag med hyperinflasjon. Økonomien preges av mangel på basisvarer, skyhøy arbeidsledighet, omfattende fattigdom, høy barnedødelighet, utbredt underernæring, store miljøproblemer, alvorlig kriminalitet og korrupsjon. Sanksjoner fra USA og beslag av venezuelanske eiendeler i utlandet har kostet landet milliarder dollar. Den økoniske krisen har utløst den venezuelanske flyktningkrisen, hvor mer enn 7,9 millioner mennesker flyktet fra landet (ifølge FN pr mai 2025). I 2017 ble landet erklært ikke være kredittverdig ifølge kredittvurderingsbyråer. Krisen i Venezuela har bidratt til en stadig forverret menneskerettighetssituasjon. Navn Navnet Venezuela er en diminutiv form av Venezia og stammer fra 1499. En ekspedisjon ledet av Alonso de Ojeda og Amerigo Vespucci kom til Maracaibosjøen, der de fant hus bygd på pilarer i sjøen. Dette minnet dem om Venezia, og de kalte derfor området «Lille Venezia». Naturgeografi Venezuela har mange ulike landskapstyper. I nordvest samt langs den karibiske kysten i nord ligger en forlengelse av Andesfjellene, hvor det høyeste punktet er Pico Bolivar som rager 5007 moh. I nordvest finnes også lavsletter rundt Maracaibosjøen samt rundt Venezuelagolfen. Midt i landet ligger store sletteområder kjent som Llanos, som strekker seg fra grensen mot Colombia og til elvedeltaet av Orinoco. Sør i landet ligger de forrevne Guianahøyslettene, med flere tepuier. Fra en av tepuiene faller Salto Angel, som er verdens høyeste foss. Klimaet er tropisk og generelt varmt og fuktig. På høyslettene kan temperaturen og fuktigheten være mer moderat. Hovedstaden Caracas er den største byen i landet. Andre større byer er Maracaibo, Barquisimeto, Valencia, Maracay og Ciudad Guayana. Demografi Venezuelas befolkning har ulike aner. Ifølge 2011 folketellingen er 46 % av befolkningen mestiser, 42 % er hvite, 2,8 % av afrikansk avstamning og 1 % tilhører ulike indianerstammer. I kolonitiden og fram til etter den andre verdenskrig flyttet mange europeiske immigranter til Venezuela fra Kanariøyene, noe som har satt spor f.eks. i landets skikker og mat-tradisjoner. Med etableringen av oljeindustrien i det 20. århundre kom en rekke personer fra USA, og senere under krigen immigranter fra en rekke steder, inkludert Europa, Midtøsten og Kina. Mellom 1900 og 1958 emigrerte mer enn en million personer fra Europa til Venezuela. I tillegg har landet mange innvandrere fra Colombia, først som følge av økonomiske oppgangstider og senere på grunn av borgerkrigen i landet. Mellom 500 000 og en million ulovlige immigranter anslås å bo i landet. Ifølge UNHCR har over 7,7 millioner venezuelanere forlatt landet i løpet av perioden som omtrentlig korresponderer med Maduro sitt styre og konsolidering av makt. Folk emigrerer i hovedsak på grunn av dårlige levekår, forbundet med lave lønninger, høy inflasjon, mangel på sosiale goder og politisk undertrykkelse. 96 % av befolkningen er katolikker. Historie Venezuela ble den første permanente spanske kolonien i Sør-Amerika i 1522. Mesteparten av det nåværende Venezuela ble senere lagt under visekongedømmet Ny-Granada. Etter flere mislykkede opprørsforsøk ble landet til slutt selvstendig fra Spania i 1821, under ledelse av landets store sønn Simón Bolívar. Etter selvstendigheten inngikk Venezuela i føderasjonen Gran Colombia sammen med Colombia, Panama og Ecuador til 1830, da Venezuela brøt ut og ble en selvstendig republikk. Karakteristisk for Venezuelas historie på 1800-tallet og tidlig 1900-tallet var politisk ustabile regjeringer, skiftende diktaturer og revolusjonær uro. Etter at militæret trakk seg ut av politikken i 1958, vekslet de to sentrumspartiene Acción Democrática og COPEI på å sitte med makten. De to partiene inngikk i 1958 en pakt som skulle sikre at ingen andre partier slapp til, den såkalte Punto Fijo-pakten. I Punto Fijo-epoken, som varte frem til valget i 1998, var «forsvinninger» av opposisjonelle vanlig i Venezuela. De dominerende mediene støttet nesten uten unntak de to etablerte partiene, og var i hovedsak kontrollert av to velstående familier med intime bånd seg imellom. En sentral hendelse i nyere venezuelansk historie er Caracazo-massakren (1989). Massakren ble satt i gang da politi og militære gikk til angrep på demonstranter som krevde stopp i ny-liberalistiske reformer innført under president Carlos Andrés Pérez. Flere tusen demonstranter ble drept, og hendelsen har blitt omtalt som en «kapitalismens Himmelske freds plass» i Latin-Amerika. President Pérez ble siden stilt for riksrett, og avsatt for korrupsjon. I 1992 forsøkte MBR-200 (Movimiento Bolivariano Revolucionario 200) å ta makten. Opprøret ble begrunnet med at de demokratiske kanaler for endring var stengt, og blir omtalt som et mislykket kupp av dets motstandere og som et forsøk på revolusjon av dets tilhengere. MBR-200 hadde Venezuelas frigjøringshelt Simon Bolivar som symbol, og mobiliserte mot korrupsjonen under regimet til Carlos Andres Perez. Da opprøret feilet fikk Hugo Chavez slippe til på TV for å be sine tilhengere om å avslutte kamphandlingene. Han sa at opprøret bare hadde feilet «por ahora», «for nå», et sitat som siden har gått inn i venezuelansk historie. Presidentene Hugo Chávez (1999–2013) og Niclás Maduro (2013–2026) Hugo Chávez, som stod bak et mislykket militærkupp mot den folkevalgte sosialdemokratiske presidenten Carlos Andrés Pérez i 1992, ble valgt til president i 1998 med 80 % oppslutning. Et av de viktigste kravene fra hans politiske bevegelse var å få slutt på Punto Fijo-regimet. Utviklingen etter at Chávez overtok makten har ifølge Human Rights Watch vært preget av autoritært styresett, undergraving av demokratiet, demokratiske institusjoner og rettsvesenet, konsentrering av all makt i presidentens hender, forfølgelse av opposisjonelle og frie medier og brudd på menneskerettighetene. I Demokrati-indeksen i 2011 ble Chávez' Venezuela kategorisert som et hybridregime og dermed som ikke demokratisk. Den nye grunnloven av 1999 i Venezuela lovfester direkte og deltakende demokrati. Regjeringen i Venezuela har i flere år vist interesse for den sveitsiske modellen med direkte folkeavstemninger og skal få hjelp av sveitsiske jurister og Instituttet for føderalisme i Freiburg til å konkretisere en liknende modell i Venezuela, ifølge det spanskspråklige nettstedet Swissinfo. Små kommuneråd etablert av innbyggerne innenfor et område har blitt populært i Venezuela etter at regjeringen la til rette for dette og det finnes nå 18 000 slike råd. Her bestemmer innbyggerne direkte over hvordan kommunerådets budsjett skal brukes. I 2002 ble Chávez-styret utsatt for et mislykket kupp, etter at opptøyer rammet hovedstaden Caracas. Det venezuelanske militæret annonserte Chávez' avgang på nasjonalt fjernsyn og inviterte en lokal næringslivsleder til å bli interimpresident. Etter noen få timer hadde de avskaffet parlamentet og gjort store forandringer i grunnloven. Den venezuelanske regjeringen mener at kuppet hadde støtte fra USA. Mindre enn 48 timer senere, etter press fra Chávez-tilhengere, ble militæret lojale mot folket. Etter en stund gjeninnsatte lojale militæroffiserer Chávez som president. Chávez døde i embetet den 3. mars 2013. I desember 2005 stemte omkring 20 % av de stemmeberettigede i Venezuela under valget av ny nasjonalforsamling, Asamblea Nacional. Opposisjonen i landet boikottet valget som følge av stor mistillit til hvordan tidligere valg har foregått. Dette førte til at Chávez' parti MVR, og de partiene som støtter han, fikk alle plassene i La Asamblea. Mange mener at den lave valgdeltakelsen gjør at valget ikke kan regnes som legitimt. Chavez-tilhengere viser i denne sammenheng til at valg til nasjonalforsamlingen tradisjonelt har hatt svært lav deltakelse i Venezuela, sammenliknet med presidentvalg. I 1998 fikk for eksempel sentrumspartiet Accion Democractica kontroll over kongressen med stemmene fra bare 11,24 % av landets stemmeberettigede uten at det i nevneverdig grad ble stilt spørsmål ved valgets legitimitet. Chávez vant på ny presidentvalget i desember 2006 foran Manuel Rosales. I februar 2007 ble «La Ley Habilitante» gjennomført. Dette betyr at nasjonalforsamlingen har gitt fra seg makten sin til Chávez i 18 måneder innenfor en rekke bestemte lovområder. Denne typen fullmakter er vanlige i land med presidentbasert demokrati og har blitt brukt blant annet i USA («Fast Track»-lovene) og i Peru hvor Alan Garcia nylig fikk utvidede fullmakter innenfor 9 spesifiserte områder. Liknende fullmakter har blitt gitt Hugo Chavez og tidligere presidenter ved flere anledninger. Alle lover som vedtas i Venezuela kan bli tatt opp til folkeavstemning dersom 5 % av de stemmeberettigede krever det. Etter at Chávez døde i 2013 overtok Nicolás Maduro som landets president. Han sto Chávez nær politisk og hadde blitt utpekt av Chávez som hans etterfølger. Det er en utbredt oppfatning at landet etter hans overtakelse har gått i en stadig mer diktatorisk retning, kombinert med en økonomisk politikk som legger politisk lojalitet til Maduro til grunn for sitt virke. Nicolás Maduro overtok som fungerende president etter Hugo Chávez’ død. Maduro vant presidentvalget i 2013 med 50,6 % mot motkandidaten Henrique Capriles som fikk 49,1 %. Capriles’ anklager om valgfusk ble avvist av Venezuelas høyesterett. Ogsså presidentvalget i 2018 var omstridt. I samsvar med sin tolkning av grunnlovens § 233 avla Juan Guaidó, i egenskap av majoritetsleder i parlamentet, ed på å virke som interimspresident den 15. januar 2019. Han ble anerkjent som landets president av 52 land, herunder de fleste NATO-landene og de fleste EU-landene. USA, Canada, Storbritannia, Danmark og Sverige er blant disse. FN regner fortsatt Maduro som Venezuelas president, det samme gjør blant annet Russland, Kina, Cuba, Sør-Afrika, Tyrkia og Norge. Norge anerkjenner fortsatt Maduro som president, men har sammen med 11 andre land valgt å uttrykke støtte til den venezuelanske nasjonalforsamlingen. Utenriksminister Ine Eriksen Søreide har begrunnet dette med at den norske regjeringen anerkjenner stater, ikke regimer. Amerikansk militæroperasjon i 2026 Natt til 3. januar 2026 gikk amerikanske spesialstyrker fra Delta Force til aksjon inne i Venezuela og tok president Nicolás Maduro og hans ektefelle Cilia Flores til fange og førte dem ut av landet. Samtidig utførte USA flere missilangrep mot militære mål i Venezuela. Delcy Rodriguez overtok som fungerende president etter bortføringen avn Maduro. Mange hundre politiske fanger ble etterhvert løslatt og dissidenter som hadde gått i dekning begynte å opptre åpent. Rodriguez innledet samarbeid med USA blant annet innenfor oljesektoren. Politikk og administrasjon Administrativ inndeling Venezuela er inndelt i 23 delstater (estados), et hovedstadsdistrikt (Distrito Capital) og et føderalt område (Dependencia Federal): Forsvars- og utenrikspolitikk I april 2006 ankom de første MI-17-helikoptrene som Venezuela har kjøpt fra Russland. I alt skal 33 kamphelikoptre leveres. I mai 2006 innførte USA et forbud mot eksport av våpen til landet. Avgjørelsen ble tatt på grunn av «manglende støtte til krigen mot terror». Dette fulgte opp en amerikansk stopp på en eksport av deler til F-16-fly fra Brasil i januar. Chavez reagerte på dette med å true med å kjøpe fly fra Russland eller Kina. Chavez truet også med å selge landets amerikanske jagerfly til Cuba eller Kina. Tidlig i juni 2006 ankom den første leveransen av russiske våpen til Venezuela. 33 000 av totalt 100 000 Kalashnikov-gevær. USA uttalte at dette er med på å destabilisere regionen. Venezuela planlegger også lisens-bygging av Kalashnikov. Norsk presse har meldt at Venezuela leder an i et rustningskappløp i regionen. Venezuelas bruk av økonomiske midler til militær virksomhet har imidlertid gått ned både om man ser på relative tall (i forhold til BNP) og i absolutte tall siden Chavez kom til makten. Våren 2007 ble det meldt i norsk og internasjonal presse at Venezuela planla et større kjøp av ubåter fra Russland. Venezuelanske myndigheter har imidlertid avvist meldingene. Tidsregning Omtrent som på Cuba pleier også venezuelanske dokumenter å bære «vanlige» årstall sammen med årstallene for «antall år siden uavhengigheten», «antall år siden føderasjonen» og «antall år siden den bolivarianske revolusjonen». En dato skrives derfor offisielt «10. juni 2014 – 204°, 155° og 15°». Næringsliv Venezuela er svært økonomisk avhengig av petroleumssektoren, som står for om lag en tredjedel av BNP og 80 % av eksportinntektene. På begynnelsen av 2000-tallet gjorde ustabile innenriksforhold, med blant annet kuppforsøk, at økonomien ble svekket. Dette kulminerte i en to måneder lang streik i oljeindustrien ved årsskiftet 2002–2003. Landet er preget av store forskjeller i inntekt og av at store deler av befolkningen er fattig. Både Verdensbanken og Det nasjonale statistikkinstituttet (INE) er enige om at landet reduserte fattigdommen substansielt under Chavez, selv om man er uenig om nøyaktig hvor stor reduksjonen var målt i prosent. Verdensbanken uttalte i 2010 at «Venezuela har oppnådde betydelige forbedringer i sin kamp mot fattigdom». Siden 2014 har Venezuela vært i en alvorlig økonomisk krise som følge av fall i oljeprisen, som har utradert disse framskrittene. Verdensbanken estimerer at landets bruttonasjonalprodukt falt med 3,9 % i 2014, 6,2 % i 2015, 16,5 % i 2016, 14,5 % i 2017 og 18 % i 2018. Landet har siden 2016 opplevd hyperinflasjon. I 2013 begynte fattigdommen å øke, og menneskerettighetsorganisasjonen PROVEA estimerte i 2015 at ved utgangen av året ville det være like mange fattige i Venezuela som når Chavez kom til makten. I februar 2018 viste en levekårsundersøkelse fra tre venezuelanske universiteter at 87 % av befolkningen levde i fattigdom (hvorav 56 % hadde blitt fattige etter 2014) og 61 % i ekstrem fattigdom. Samfunn Korrupsjonen og kriminaliteten har eksplodert i Venezuela under Chavez' styre. Caracas er nå verdens farligste by når det gjelder voldelig kriminalitet. Ifølge FNs statistikker er forekomsten av våpenrelaterte forbrytelser høyere her enn noe annet sted på planeten. Venezuela, med en befolkning på 26 millioner, har i gjennomsnitt rundt 10 000 drap hvert år, med 37 drap pr. 100 000 innbyggere. For å sammenligne har Norge rundt 40 drap pr. år, med en befolkning på over fem millioner. Det er således 50 ganger så stor sjanse for å bli myrdet i Venezuela som i Norge. Kritikere anslår at en del av denne økte kriminaliteten skyldes Chavez' aggressive retorikk overfor de velstående; det oppfattes blant visse deler av befolkningen som at presidenten mener det er legitimt for fattige mennesker å livnære seg gjennom kriminalitet mot rike mennesker. Massemedia En ordning med pressestøtte til lokalbaserte og uavhengige medier har bidratt til flere lokale tv- og radiokanaler. Antallet tv-kanaler har økt fra 30 til 78 siden Chavez kom til makten og antallet radiokanaler har økt fra 368 til 617. Dette har gitt Hugo Chavez' flere støttespillere i media da mange av de nye kanalene stiller seg positive til regjeringens arbeid. Når det gjelder de riksdekkende tv- og radiokanalene dominerer imidlertid fortsatt opposisjonen. Det finnes over hundre aviser i Venezuela. De fleste av disse står åpent i opposisjon til landets regjering, men styrken i kritikken kan variere. Våren 2007 oppstod det konflikt i forbindelse med venezuelanske statens ikke-fornyelse av konsesjonen til den populære tv-kanalen RCTV til å sende på det nasjonale bakkenettet. Deler av opposisjonen oppfatter dette som et forsøk på sensur. Regjeringen viser til kanalens mange brudd på sendevilkårene, herunder aktiv deltakelse i statskuppet i 2002, manglende skattebetaling, visning av tobakksreklame, samt vold og pornografi mellom tidspunkt på døgnet når dette ikke er lov. President Chavez har også påstått at kanalen skal ha spredt homofobe holdninger. RCTV vil sende videre på kabel, i tillegg til at kanalen sender på Internett og satellitt. Internasjonalt har en rekke organisasjoner reagert på beslutningen om å ikke fornye konsesjonen til RCTV. Amnesty International Reportere uten grenser og Human Rights Watch har reagert på avgjørelsen til myndighetene, og kaller det et brudd på ytringsfriheten. Organisasjonen av amerikanske staters (OAS) generalsekretær har imidlertid uttalt at beslutningen ikke representerer noen trussel mot demokratiet i Venezuela« og flere presidenter i regionen, herunder Brasils president Luiz Ignacio Lula da Silva, har tatt beslutningen i forsvar. Lula betegnet beslutningen som en demokratisk handling. «The decision to not renew the license is just as democratic as giving it (the license). I don't know why there is any difference between two democratic acts», skal Lula ha sagt til den brasilianske storavisen Folha de Sao Paulo. Tv-kanalen som tar over RCTVs gamle frekvens på bakkenettet heter TVes. Ifølge regjeringen skal dette være en offentlig tjeneste-kanal etter «europeisk modell», hvor alle kan sende inn programmer. Myndighetene har også uttalt at «vi ville ikke være så dumme at vi gjorde TVes til en kopi av [statskanalen] VTV» og understreket at den nye kanalen vil være pluralistisk og inkluderende. Som en del av sin media-strategi har også regjeringen valgt å bygge ut gratis internettkaféer i fattigstrøk. Tilhengere av Hugo Chavez bruker gjerne dette som et eksempel på regjeringens demokratiske karakter, da mange undertrykkende regimer ser på Internett som en trussel. Oppføring på UNESCOs lister Verdensarvsteder Oppføringer på UNESCOs verdensarvliste (World Heritage List), verdens kultur- og naturarvsteder. Byen Coro med havnen Canaima nasjonalpark Campus Caracas Mesterverker i muntlig og immateriell kulturarv Oppføringer på UNESCOs liste knyttet til aktivt vern av immateriell kultur (Intangible Cultural Heritage). Årstallet angir når det ble listeført hos UNESCO. 2012 – Dansende djevler fra Corpus Christi 2013 – La Parranda de San Pedro de Guarenas y Guatire 2015 – Dyrking av curagua 2016 – Carnival of El Callao, parader med mennesker kledd som karakterer fra historie og fantasi, samt calypso-musikk 2021 – Festligheter rundt andakten for Saint John the Baptist Se også Liste over byer i Venezuela Liste over kriger Venezuela har deltatt i Liste over land med store petroleumsreserver Referanser Litteratur (sv) Holmqvist, Kalle: Venezuela och drömmen om ett nytt Amerika (Murbruk förlag), 2006. ISBN 91-976360-0-2 (en) Goumbri, Olivia Burlingame: Venezuela Reader: The Building of a People's Democracy ISBN 0-918346-35-5 Eksterne lenker (no) Statistikk og andre data om Venezuela i FN-sambandets nettsted