אא"ה ויסקונסין (BB-64)

אא"ה ויסקונסין (באנגלית: USS Wisconsin; קוד סיווג גוף אונייה: BB-64) הייתה אוניית מערכה מסדרת איווה שנבנתה עבור צי ארצות הברית בשנות ה-40 והיא כיום ספינת מוזיאון. האונייה הושלמה בשנת 1944, והוקצתה לזירת האוקיינוס השקט במהלך מלחמת העולם השנייה, שם השתתפה במערכת הפיליפינים ובקרבות איוו ג'ימה ואוקינאווה. אוניית המערכה הפגיזה את איי הבית היפנים זמן קצר לפני תום המלחמה בספטמבר 1945. במהלך מלחמת קוריאה, ויסקונסין הפגיזה מטרות צפון קוריאניות לתמיכה בפעולות הקרקע של האו"ם וקוריאה הדרומית, ולאחר מכן היא הוצאה משירות. היא הופעלה מחדש ב-1986; לאחר תוכנית מודרניזציה, היא השתתפה במבצע סערה במדבר בינואר - פברואר 1991. ויסקונסין הושבתה לאחרונה בספטמבר 1991 לאחר שבילתה בסך הכל 14 שנים בשירות פעיל. באותה תקופה, האונייה זכתה בשישה כוכבי קרב עבור שירות במלחמת העולם השנייה ובקוריאה, כמו גם ציון לשבח יחידתי של הצי על שירות במהלך מלחמת המפרץ בינואר/פברואר 1991. ויסקונסין נמחקה מרשימות הצי ב-17 במרץ 2006, ולאחר מכן נתרמה לשימוש קבוע כספינת מוזיאון. נכון ל-2024, ויסקונסין היא ספינת מוזיאון המופעלת על ידי נאוטיקוס בנורפוק, וירג'יניה. רקע ותיאור סדרת אוניות המערכה המהירות איווה תוכננה בסוף שנות ה-30 בתגובה לציפיות הצי האמריקני למלחמה עתידית עם האימפריה היפנית. אוניות המערכה האחרונות שנבנו על ידי ארצות הברית, הן היו גם כלי השיט הגדולים והמהירים ביותר של הצי האמריקאי. קצינים אמריקאים העדיפו אוניות מערכה איטיות יחסית אך חמושות בכבדות ומשוריינות, אך מתכנני חיל הים קבעו שצי כזה יתקשה להביא את הצי הקיסרי היפני המהיר יותר לקרב, במיוחד את סיירות המערכה מסדרת קונגו ואת נושאות המטוסים של הצי האווירי הראשון. לימודי התכנונים שהוכנו במהלך הפיתוח של סדרות קרוליינה הצפונית ודקוטה הדרומית הדגימו את הקושי לפתור את הרצונות של קציני הצי עם אלו של צוות התכנון במסגרת מגבלות ההדחק שהוטלו על ידי מערכת האמנה הימית של וושינגטון, ששלטה בבניית אוניות ראשה מאז 1923. סעיף מדרגות נעות באמנת הצי השני של לונדון משנת 1936 אפשרה הגדלה מ-35,000 טון ארוך (36,000 ט') ל-45,000 טון ארוך (46,000 ט') במקרה שאומה חברה כלשהי סירבה לחתום על האמנה, מה שיפן סירבה לעשות. אורכה של ויסקונסין היה 887 רגל 3 אינץ' (270.4 מ') בסך הכל ו-860 רגל (262.1 מ') בקו המים, רוחב של 108 רגל 2 אינץ' (33 מ') ושוקע של 37 רגל 9 אינץ' (11.5 מ') בעומס הקרבי המלא שלה שהיה 57,540 טון ארוך (58,460 ט'). האוניות מסדרת איווה הופעלו על ידי ארבע טורבינות קיטור עם הילוך של ג'נרל אלקטריק, שכל אחת מהן הניעה גל הנע אחד באמצעות קיטור המסופק על ידי שמונה דוודי Babcock & Wilcox המופעלים על ידי נפט. מדורג ב-212,000 כוחות סוס (158,000 קילוואט), הטורבינות תוכננו לתת מהירות מרבית של 32.5 קשרים (60.2 קמ"ש), אך נבנו כדי להתמודד עם עומס יתר של 20 אחוז. אף אחת מאוניות הסדרה לא ערכה אי פעם ניסויי מהירות במים עמוקים, אבל לשכת הספינות העריכה שהם יכולים להגיע למהירות של כ-34 קשרים (63 קמ"ש) מ-225,000 כוחות סוס (168,000 קילוואט) בתפוסה של 51,209 טון ארוך (52,031 ט'). לאוניות היה טווח שיוט מתוכנן של 15,000 מיילים ימיים (28,000 ק"מ) במהירות של 15 קשרים (28 קמ"ש), אם כי נתוני צריכת הדלק של ניו ג'רזי במהלך ניסויי הים שלה הצביעו על כך שהטווח שלה היה לפחות 20,150 מיילים ימיים (37,320 ק"מ) באותה מהירות שיוט. הצוות המתוכנן שלהם מנה 117 קצינים ו-1,804 מלחים, אשר גדל מאוד עד סוף המלחמה ב-1945. הצוות של ויסקונסין מנה באותה תקופה 173 קצינים ו-2,738 מלחים. חימוש, בקרת אש, חיישנים וכלי טיס הסוללה הראשית של אוניות המערכה מסדרת איווה כללה תשעה תותחים 16 אינץ' (406 מ"מ)/50 קליבר Mark 7 בשלושה צריחים משולשים על קו האמצע, שניים מהם הוצבו בזוג ירי-על לפני המבנה העילי, והשלישי הוצב מאחוריו. במבט מהחרטום לירכתיים, הצריחים סומנו I, II ו-III. הסוללה המשנית שלהם כללה עשרים תותחים דו-תכליתיים בקוטר 5 אינץ' (127 מ"מ)/38 קליבר המורכבים בצריחים תאומים מקובצים באמצע האונייה, חמישה צריחים בכל צד רוחב. בניגוד לאוניות האחיות שלהן איווה וניו ג'רזי שהיו צמד האוניות הראשון שנבנו, מיזורי וויסקונסין הושלמו עם חבילת נ"מ של עשרים צריחים מרובעים של תותחי בופורס נ"מ בקוטר 40 מ"מ (1.6 אינץ'), תשעה צריחים בכל צד רוחב ושניים על גגות הצריחים II ו-III. 49 תותחים אוטומטים נ"מ אורליקון בקוטר 20 מילימטר (0.8 אינץ') בצריחים בודדים פוזרו כמעט לכל אורך האוניות. האמצעים העיקריים לשליטה על החימוש הראשי הם שני מנהלי בקרת אש סימן 38 עבור מערכת בקרת האש Mark 38 המותקנת בראש מגדלי בקרת האש הקדמיים והאחוריים במבנה העילי. מנהלים אלה היו מצוידים במדדי טווח באורך 25 רגל ו-6 אינץ' (7.8 מ'), למרות שהחיישן העיקרי שלהם היה מכ"ם בקרת אש Mark 8 שהותקן על גגותיהם. מנהל בקרת אש משני סימן 40 הותקן בתוך מגדל הניווט המשוריין בחזית המבנה העילי שהשתמש במכ"ם של בקרת אש Mark 27 ממוקם בחלק העליון של מגדל הניווט. כל צריח צויד במד טווח באורך 46 רגל (14 מ') והיה יכול לשמש כמנהל בקרת האש עבור הצריחים האחרים. ארבעה מנהלי ירי Mark 37, שניים על קו האמצע בקצות המבנה העילי ואחד בכל צד רוחב, שלטו על תותחי 5 אינץ'. כל מנהל בקרת אש היה מצויד במד טווח של 15 רגל (4.6 מ') וזוג מכ"מים על גגו. אלה היו מערכת בקרת אש Mark 12 ו-Mark 22 מכ"ם מאתר גובה. כל צריח תותחי 40 מ"מ נשלטה מרחוק על ידי מנהל בקרת אש Mark 51 ששילב כוונת ג'ירו Mark 14 בעוד שהמלחים שהשתמשו בתותחי 20 מ"מ השתמשו בכוונת Mark 14 כדי לעקוב אחר מטרותיהם. מכ"ם אזהרה מוקדמת SK-2 הותקן על התורן הקדמי של האונייה; מעליו היה מכ"ם חיפוש עילי של SG. מכ"ם ה-SG השני הותקן בחלק העליון של התורן המרכזי המוצב על הארובה האחורית. אוניות האיווה נבנו עם שני מעוטים מסתובבים על ירכתיהם עבור מטוסים ימיים ומנוף גדול הותקן כדי לקלוט אותם בחזרה. בתחילה נישאו שלישיית מטוסי ווט OS2U קינגפישר, אך אלה הוחלפו על ידי קרטיס SC סיהוק בדצמבר 1944. הגנה חגורת השריון הפנימית של קו המים של הספינות מסוג איווה הייתה בעובי 12.1 אינץ' (307 מ"מ) וגובהה 10 רגל 6 אינץ' (3.2 מ'). מתחתיה הייתה רצועה של לוחית שריון הומוגנית מסוג B שמצטמצמת בעובי מ-12.1 אינץ' בחלק העליון ל-1.62 אינץ' (41 מ"מ) בתחתית וגובהה 28 רגל (8.5 מ'). שתי רצועות השריון נוטות כלפי חוץ ב-19 המעלות העליונות כדי לשפר את עמידות השריון בפני אש אופקית. באופן כללי לוחות השריון האנכיים עשויים משריון מוצק מסוג A והשריון האופקי מפלדה מסוג B או Special treatment (STS). שריון החגורה משתרע אל שני המחיצות הרוחביות לפני ומאחורי ברבטות התותח הראשי, היוצרות את המצודה המשוריינת. חלק מחגורת השריון התחתונה משתרע מאחורי המחיצה האחורית כדי להגן על ציוד ההיגוי של הספינות. העובי המרבי שלו נע בין 13 ל-13.5 אינץ' (330 עד 343 מ"מ) בחלק העליון והלוחות התחדדו ל-5 אינץ' בתחתית. בניגוד לאיווה וניו ג'רזי, ללוחות השריון במחיצה הרוחבית הקדמית במיזורי ובוויסקונסין היה עובי מרבי של 14.5 אינץ' (368 מ"מ) בחלק העליון שהצטמצם ל-11.7 אינץ' (297 מ"מ). המחיצה האחורית הייתה בעובי עקבי של 14.5 אינץ', אך לא ירדה מתחת לתוספת החגורה התחתונה. לצריחי התותחים הראשיים היו לוחות מסוג B בעובי 495 מ"מ בחזית ו-9.5 אינץ' (241 מ"מ) של לוחות מסוג A בצדדים. לוחות השריון המגינים על הברבטים שלהם נעים בעובי בין 17.3 אינץ' (439 מ"מ) ל-14.8 אינץ' (376 מ"מ) ו-11.6 אינץ' (295 מ"מ) כאשר הלוחות העבים ביותר בצדדים והדקים ביותר מלפנים ומאחור. הלוחות שהגנו על מגדל הניווט היו בעובי של 17.3 אינץ' (440 מ"מ). הסיפון הראשי של אוניות האיווה היה מורכב מ-1.5 אינץ' (38 מ"מ) של STS. מתחת לסיפון זה, גג המצודה המשוריינת נוצר מ-6 אינץ' (152 מ"מ) של שריון בשתי שכבות. מתחת לזה היה סיפון של לוחות STS בגודל 0.625 אינץ' (16 מ"מ) שנועדו לעצור רסיסי פגזים שפילחו את הסיפון המשוריין שמעליו. סיפון השריון נמשך מאחור והגג של תא ציוד ההיגוי היה בעובי של 160 מ"מ. מערכת ההגנה התת-ימית של אוניות המערכה מסדרת איווה הייתה מורכבת משלושה תאים אטומים למים מחוץ לחגורת השריון התחתונה ועוד אחד מאחוריה. שני התאים החיצוניים נשמרו עמוסים במזוט או במי ים כדי לספוג את האנרגיה של פיצוץ ראש הטורפדו ולהאט את הרסיסים שנוצרו כך שניתן לעצור אותם על ידי חגורת השריון התחתונה. מאחורי החגורה הייתה מחיצה חזקה שנועדה להגן על החללים הפנימיים של האוניות מפני כל רסיסים שעלולים לחדור וההצפה שלאחר מכן. להגנה מפני מוקשים ימיים, לאיווה הייתה תחתית כפולה שעוברת לכל אורך האוניות והופכת לקרקעית משולשת למעט בחרטום ובירכתיים. היסטוריה בנייה ויסקונסין הייתה הספינה השנייה של צי ארצות הברית שנקראה על שם מדינת ויסקונסין. האונייה אושרה על ידי הקונגרס ב-1938 והוזמנה ב-12 ביוני 1940 עם מספר גוף הספינה BB-64. השדרית שלה הונחה ב-25 בינואר 1941, במספנת הצי של פילדלפיה. היא הושקה ב-7 בדצמבר 1943, בחסות גברת גודלנד, אשתו של וולטר ס. גודלנד, מושל ויסקונסין, ונכנסה לשירות ב-16 באפריל 1944, תחת פיקודו של קפטן ארל א. סטון. ויסקונסין היא אוניית המערכה האמריקאית בעלת מספר הגוף הגבוה ביותר שנבנתה. למרות שהשדרית שלה הונחה אחרי מיזורי, היא נכנסה לשירות לפני כניסתה לשירות של מיזורי. ויסקונסין נכנסה לשירות ב-16 באפריל 1944, ואילו מיזורי נכנסה לשירות ב-11 ביוני של אותה שנה. לפיכך, הבנייה של ויסקונסין החלה לאחר מיזורי, והסתיימה מוקדם יותר ממנה. איווה וויסקונסין נמחקו לבסוף מרשימות הצי ב-17 במרץ 2006, מה שהפך אותן לאוניות המערכה האחרונות בשירות בעולם. מלחמת העולם השנייה (1944–1945) שיט ניסויים ושירות עם הצי השלישי, אדמירל הולסי לאחר ניסויים ואימונים ראשוניים במפרץ צ'ספיק, ויסקונסין עזבה את נורפוק, וירג'יניה, ב-7 ביולי 1944, לכיוון איי הודו המערבית הבריטיים. לאחר שיוט הניסויים שלה (שבוצע מחוץ לטרינידד), היא חזרה למספנה לצורך שינויים ותיקונים. ב-24 בספטמבר הפליגה ויסקונסין לחוף המערבי, עברה את תעלת פנמה, והתייצבה לשירות עם צי האוקיינוס השקט ב-2 באוקטובר. מאוחר יותר יצאה אוניית המערכה למימי הוואי לצורך אימונים ולאחר מכן פנתה לאיי קרוליין המערביים. אדמירל משנה אדוארד הנסון, מפקד פלגת אוניות המערכה ה-9, הניף את דגלו על סיפון ויסקונסין ב-25 בנובמבר. זמן קצר לאחר שהגיעה לאוליטי, היא שובצה לקבוצת המשימות (TG) 38.2, חלק מכוח המשימה המהיר של הצי השלישי של האדמירל ויליאם פ. הולסי (TF 38), ב-11 בדצמבר. תפקידה העיקרי היה לשמש כחלק ממסך הנ"מ עבור נושאות המטוסים. בנוסף לשמירה על המובילים, ויסקונסין ושאר אוניות המערכה פעלו כמכליות אספקה עבור המשחתות המלוות, שכן הרכבת הלוגיסטית של הצי לא יכלה ללוות את כוח התקיפה במהלך פשיטות. אוניית המערכה הגיעה בזמן כדי להשתתף במערכת הפיליפינים. כחלק מאותו מבצע, המתכננים חזו נחיתות בחוף הדרום-מערבי של מינדורו, דרומית ללוזון, מה שיאפשר לכוחות אמריקאים להפריע לקווי תקשורת יפניים דרך ים סין הדרומי. נושאות המטוסים השלימו זה עתה שלושה ימים של פשיטות כבדות על שדות תעופה יפניים, דיכוי מטוסי אויב במהלך המבצעים האמפיביים נגד מינדורו ונסוגו כדי להתחיל בתדלוק בים ב-17 בדצמבר בערך 300 מייל (480 ק"מ) מזרחית ללוזון בים הפיליפינים. כוח המשימה נפגע על ידי טייפון קוברה למחרת. הטייפון הקטן אך האלים הפתיע את כוח המשימה בזמן שרבות מהאוניות ניסו לתדלק. שלוש משחתות התהפכו בעוד תשע אוניות אחרות ניזוקו קשות. ויסקונסין לא ניזוקה, אך דיווחה על שני מלחים שנפצעו כתוצאה מהטייפון. TF 38 תקף שדות תעופה יפניים בפורמוזה, אוקינאווה ואיי סקישימה עם TG 38.2 שהופקד לכסות את דרום פורמוזה ואיי פסקדור החל ב-3 בינואר 1945 כדי להשמיד מטוסים שהיפנים ריכזו שם כדי לתקוף כל נחיתה אמפיבית באי לוזון. האמריקאים תפסו את היפנים בהפתעה וטענו שהם השמידו 170 מטוסים שלא הצליחו להמריא בגלל מזג אוויר גרוע ביומיים של תקיפות אוויריות. TF 38 נסוג לתדלוק ב-5 בינואר בזמן שהמטוסים היפניים המבוססים על לוזון תקפו את אוניות הצי השביעי בהשפעה מסוימת. הצי השביעי התקרב למפרץ לינגאיין כדי לבצע נחיתה אמפיבית בלוזון. TF 38 הצליח לדכא בצורה יסודית כל כך את שדות התעופה בלוזון ב-6–7 בינואר, עד שהנחיתות לא הופרעו על ידי מטוסים יפנים כשהחלו ב-9 בינואר. האוניות תדלקו ב-8 בינואר תוך כדי תנועה צפונה לסבב התקפות נוסף על פורמוזה ואוקינאווה שהחל למחרת עם TG 38.2 שהפעם תקף את צפון פורמוזה. הפעם הם תקפו גם את הספנות היפנית. כוח המשימה נכנס לים סין הדרומי בליל 9–10 בינואר כדי להוציא לפועל את השלב הבא בתוכניתו של הולסי לאסור את נתיבי השיט היפניים ולהשמיד את הכוחות היפניים המגינים על האזור, במיוחד לרבות אוניות ראשה של הצי הקיסרי היפני. המודיעין הימי דיווח על שתי נושאות מטוסים היברידיות, איסה והיוגה, במפרץ קאם ראן בהודו-סין הצרפתית הכבושה. הולסי הטיל על קבוצת נושאות המטוסים של ויסקונסין לצמצם טווח ל-50 קילומטרים (31 מיל) של החוף של הודו-סין ב-12 בינואר בעוד שאר ה-TF 38 תמכו ב-TG 38.2 ותקפו מטרות אחרות צפונה יותר. הולסי גם הקים קבוצת פעולה שטחית מ-TG 38.2 עם ויסקונסין וניו ג'רזי וחמש סיירות כדי להפציץ את מפרץ קאם ראן בחסות התקיפות האוויריות של הבוקר, אבל מטוסי סיור לילה חשפו הרבה לפני עלות השחר ששני הכלאיים כבר לא היו שם ומשימתם בוטלה. הם חידשו את תפקידי הליווי שלהם, אך ההפתעה הושלמה ואף מטוס יפני לא תקף את TG 38.2. TF 38 נסוגה זמן קצר לאחר השקיעה ותדלקה למחרת באמצע ים סין הדרומי למרות סופת טייפון נוספת באזור. פקודות חדשות הגיעו להולסי ב-13 בינואר, שבהן הוא הונחה ליירט כל כוחות אויב המתקרבים לאזור מפרץ לינגאיין מצפון או מדרום. הולסי האמין שהוא יכול לעשות זאת בצורה הטובה ביותר ממיקומו הנוכחי, באמצעות מטוסי נושאות המטוסים שלו כדי להשמיד כל כוח יפני המסוגל לאיים על אזור מפרץ לינגאיין. אדמירל צ'סטר נימיץ, מפקד צי האוקיינוס השקט, הבהיר שהוא יכול לתקוף את הונג קונג אם לא יהיו יעדים טובים יותר. נערכו פשיטות על פורמוזה שוב ב-15 בינואר וב-21 בינואר. במהלך חודש ינואר, ויסקונסין הגנה על נושאות המטוסים כשהם ערכו התקפות אוויריות בהונג קונג, קנטון, האי האינאן, בתי הזיקוק של קנטון, תחנת הצי של הונג קונג ואוקינאווה. שירות עם הצי החמישי, אדמירל ספרואנס ויסקונסין שובצה לצי החמישי כאשר אדמירל ריימונד א. ספרואנס החליף את אדמירל הולסי כמפקד הצי. היא נעה צפונה עם ה-TF 58 שנועד מחדש בזמן שנושאות המטוסים פנו לאזור טוקיו. ב-16 בפברואר, כוח המשימה התקרב לחוף היפני בחסות תנאי מזג אוויר קשים והשיג הפתעה טקטית מוחלטת. כתוצאה מכך, ויסקונסין ושאר האוניות הפילו 322 מטוסי אויב והשמידו 177 נוספים על הקרקע. הספנות היפנית, הן של הצי והן צי הסוחר, סבלה גם היא בצורה דרסטית, וכך גם האנגרים ומתקני מטוסים. ויסקונסין וכוח המשימה עברו לאיוו ג'ימה ב-17 בפברואר כדי לספק תמיכה ישירה לנחיתות המתוכננות להתקיים ב-19 בפברואר. הם ביקרו מחדש בטוקיו ב-25 בפברואר ופגעו באי האצ'ינוהה שליד חופי הונשו למחרת, וכתוצאה מכך נזק כבד למתקנים הקרקעיים; בנוסף, מטוסים אמריקאים הטביעו חמישה כלי שיט קטנים והשמידו 158 מטוסים. כוח המשימה של ויסקונסין יצא מאוליטי ב-14 במרץ לכיוון יפן. המשימה של אותה קבוצה הייתה לחסל התנגדות מוטסת מהמולדת היפנית לכוחות אמריקאים מול אוקינאווה. יחידות צי האויב בקורה ובקובה, בדרום הונשו, התגלגלו תחת השפעת מכות הנפץ שניתנו על ידי אנשי מטוסי TF 58. ב-18–19 במרץ, מנקודה 100 מיל (160 קילומטרים) מערבית לקיושו, TF 58 פגע בשדות תעופה של האויב באותו אי; למרבה הצער, אש נ"מ של בעלות הברית ב-19 במרץ לא הצליחה לעצור מתקפה על נושאת המטוסים פרנקלין. באותו אחר הצהריים, ויסקונסין וכוח המשימה פרשו מקיושו, סיננו את השטח הבוער והחבוט והפילו 48 מטוסים. ב-24 במרץ, ויסקונסין ירתה עם תותחי ה-16 אינץ' (406 מילימטרים) שלה על מטרות על החוף באוקינאווה. יחד עם שאר אוניות המערכה של כוח המשימה, היא פגעה בעמדות ובמתקנים יפניים לקראת הנחיתות. ההתנגדות היפנית, על אף שהייתה עזה, נדונה לכישלון על ידי התמעטות של מטוסים וטייסים מאומנים. בזמן שהמטוסים של TF 58 ירו על יאמטו ומלוותיה, תקפו מטוסי האויב את יחידות השטח האמריקאיות. סיור אוויר קרבי (CAP) הפילו 15 מטוסי אויב, ואש נ"מ מהאוניות הפילה שלושה נוספים, אך לא לפני שהתקפת קמיקזה אחת חדרה מבעד למסך ה-CAP והתרסקה על סיפון הטיסה של נושאת המטוסים הנקוק. ב-11 באפריל חידשו היפנים את התקפות הקמיקזה שלהם; ורק תמרונים דרסטיים ומטחי נ"מ כבדים הצילו את כוח המשימה. CAP הפילה 17 מטוסים, וירי נ"מ מהאוניות הפיל 12 נוספים. למחרת, 151 מטוסי אויב תקפו את TF 58, אך ויסקונסין, יחד עם יחידות נוספות של החיפוי עבור נושאות המטוסים החיוניות, הרחיקו את טייסי הקמיקזה והשמידו אותם לפני שהספיקו להגיע ליעדיהם. במהלך הימים שבאו לאחר מכן, התקפות קמיקזה יפניות הצליחו להתרסק לתוך שלוש נושאות מטוסים - אינטרפיד, בנקר היל ואנטרפרייז - בכמה ימים רצופים. ב-4 ביוני, סופת טייפון פגעה בצי. ויסקונסין יצאה מהסערה ללא פגע, אך שלוש סיירות, שתי נושאות מטוסים ומשחתת ספגו נזק חמור. הפעולות ההתקפיות חודשו ב-8 ביוני עם התקפה אווירית אחרונה על קיושו. התגובה האווירית היפנית כמעט ולא הייתה קיימת; 29 מטוסים אותרו והושמדו. באותו יום, אחד מהמטוסים הימיים של ויסקונסין נחת וחילץ טייס שהופל מנושאת המטוסים שאנגרי-לה. הפצצה על יפן ויסקונסין נכנסה בסופו של דבר למפרץ לייטה והטילה שם עוגן ב-13 ביוני לצורך תיקונים ומילוי מחדש. שלושה שבועות לאחר מכן, ב-1 ביולי, הפליגו אוניית המערכה ומלוותיה פעם נוספת למים הביתיים היפניים לצורך תקיפות אוויריות של נושאות מטוסים על מרכז הכובד של האויב. תשעה ימים לאחר מכן השמידו מטוסי נושאות מטוסים מ-TF 38 72 מטוסי אויב על הקרקע וניפצו אתרי תעשייה באזור טוקיו. ויסקונסין והאוניות האחרות לא עשו כל ניסיון להסתיר את מיקום הארמדה שלהן, בעיקר בשל תגובה יפנית חלשה לנוכחותן. ב-16 ביולי ירתה ויסקונסין עם תותחי ה-16 אינץ' (406 מילימטרים) שלה על מפעלי פלדה ובתי זיקוק לנפט במוראן, הוקאידו. יומיים לאחר מכן, היא הרסה מתקנים תעשייתיים באזור היטאצ'י מירו, על חוף הונשו, צפונית מזרחית לטוקיו עצמה. במהלך אותה הפגזה, אוניות מערכה בריטיות של צי האוקיינוס השקט הבריטי תרמו את הירי הכבד שלהן. בשלב זה של המלחמה, ספינות מלחמה של בעלות הברית כמו ויסקונסין הצליחו להפגיז את המולדת היפנית כמעט ללא הפרעה. המטוסים של TF 38 פוצצו לאחר מכן את בסיס הצי היפני ביוקוסוקה, והוציאו מכלל פעולה את אוניית הדגל של הצי לשעבר נגאטו, אחת משתי אוניות המערכה היפניות שנותרו. במהלך חודש יולי ועד אוגוסט תקפו הטייסים של אדמירל הולסי תקיפות השמדה על היפנים, כשהמקרה האחרון היה נגד טוקיו ב-13 באוגוסט. יומיים לאחר מכן, היפנים נכנעו ובכך סיימה את מלחמת העולם השנייה. ויסקונסין, כחלק מהכוח הכובש, הגיעה למפרץ טוקיו ב-5 בספטמבר, שלושה ימים לאחר הכניעה הרשמית על סיפון אוניית המערכה מיזורי. במהלך הקריירה הקצרה של ויסקונסין במלחמת העולם השנייה, היא הפליגה 105,831 מיל (170,318 קילומטרים) מאז כניסתה לשירות, הפילה שלושה מטוסי אויב, טענה לסיוע בהפלת ארבעה נוספים, ותדלקה את משחתות הליווי שלה בכ-250 הזדמנויות. לאחר מלחמת העולם השנייה (1945–1950) לאחר מכן עברה אוניית המערכה לאוקינאווה, וחזרה הביתה ב־22 בספטמבר 1945, כחלק ממבצע מרבד קסמים שבוצע להחזרת חיילים, מלחים ונחתים הביתה מחזיתות הקרב הרחוקות של האוקיינוס השקט. ביציאה מאוקינאווה ב-23 בספטמבר, ויסקונסין הגיעה לפרל הארבור ב-4 באוקטובר, ונשארה שם חמישה ימים לפני שהיא נסעה לכיוון החוף המערבי בשלב האחרון של המסע שלה לכיוון המדינה. היא הגיעה לסן פרנסיסקו ב-15 באוקטובר. היא הפליגה בכיוון החוף המזרחי של ארצות הברית זמן קצר לאחר תחילת השנה החדשה, 1946, עברה ויסקונסין את תעלת פנמה בין 11 ל-13 בינואר והגיעה להמפטון רודס, וירג'יניה, ב-18 בינואר. לאחר שייט דרומה למפרץ גואנטנמו, קובה, אוניית המערכה נכנסה למספנת הצי נורפוק לצורך שיפוץ. לאחר תיקונים ושינויים שכילו את הקיץ, הפליגה ויסקונסין למים של דרום אמריקה. במהלך השבועות שלאחר מכן ביקרה אוניית המערכה בולפראיסו, צ'ילה בין 1 ל-6 בנובמבר; קייאו, פרו, בין התאריכים 9–13 בנובמבר; בלבואה, אזור התעלה, מ-16 עד 20 בנובמבר; ולה גוארה, ונצואלה, בין 22 ל-26 בנובמבר, לפני החזרה לנורפוק ב-2 בדצמבר 1946. ויסקונסין בילתה כמעט את כל שנת 1947 כספינת אימונים, ולקחה חיילי מילואים של הצי להפלגות של שבועיים לאורך השנה. מסעות אלה החלו בבייון, ניו ג'רזי, וראו ביקורים במפרץ גואנטנמו, קובה, ובאזור תעלת פנמה. בעודה בדרכה בים, האונייה ערכה תרגילים שונים לפני שהשייט הסתיים במקום בו התחיל, בבייון. במהלך יוני ויולי 1947, ויסקונסין לקחה את אנשי האקדמיה הימית של ארצות הברית להפלגות אל מימי צפון אירופה. בינואר 1948, ויסקונסין הוצבה בצי העתודה האטלנטי בנורפוק והוצאה מכלל שירות, ובהיותה במילואים ב-1 ביולי, ויסקונסין הוקצתה לקבוצת נורפוק של צי העתודה האטלנטי. מלחמת קוריאה (1950–1952) שהותה ב"צי הנפטלין" הייתה קצרה למדי, בשל הפלישה הצפון קוריאנית לקוריאה הדרומית בסוף יוני 1950. ויסקונסין הופעלה מחדש ב-3 במרץ 1951 תחת פיקודו של קפטן תומאס בורוז. לאחר שיט ניסויים, אוניית המערכה המתחדשת ערכה שני הפלגות אימון של צוערים, והובילה את הקצינים לעתיד לאדינבורו, סקוטלנד; ליסבון, פורטוגל; הליפקס, נובה סקוטיה; העיר ניו יורק ומפרץ גואנטנמו, קובה לפני שחזרה לנורפוק. ויסקונסין עזבה את נורפוק ב-25 באוקטובר, לכיוון האוקיינוס השקט. היא עברה את תעלת פנמה ב-29 באוקטובר והגיעה ליוקוסוקה, יפן ב-21 בנובמבר. שם היא החליפה את ניו ג'רזי כאוניית הדגל של תת-אדמירל ה. מ. מרטין, מפקד הצי השביעי. ב-26 בנובמבר, עם תת-אדמירל מרטין ואדמירל משנה פ. פ. דנבריק, מפקד, כוח המשימה הפסיפי יצא לדרך, וויסקונסין עזבה את יוקוסוקה למים הקוריאניים כדי לתמוך בפעולות נושאות המטוסים המהירות של TF 77. היא עזבה את כוח נושאות המטוסים ב-2 בדצמבר, וחופתה על ידי המשחתת וילטסי, סיפקה תמיכה בירי לקורפוס של הרפובליקה של קוריאה (ROK) באזור קאסונג - קוסונג. לאחר שהורידה את האדמירל דנברינק ב-3 בדצמבר בקנגונג, אוניית המערכה חזרה לעמדה על ה"קו ההפגזה הקוריאני", וסיפקה תמיכה בירי לדיוויזיית הנחתים הראשונה. ההפגזה של ויסקונסין הייתה אחראית על השמדת טנק, שתי עמדות תותחים ומבנה. היא המשיכה במשימת התמיכה בירי שלה עבור דיוויזיית הנחתים הראשונה וקורפוס ה-ROK הראשון עד 6 בדצמבר, כשהיא אחראית על בונקרים של האויב, עמדות ארטילריה וריכוזי חיילים. באחת הפעמים במהלך אותה תקופה, קיבלה אוניית המערכה בקשה לתמיכה בירי וסיפקה שלושה פגזי תאורה לקורפוס ה-ROK הראשון, שהאירו מתקפת אויב שנהדפה בעקבות כך עם מספר ניכר של חללי אויב. לאחר שהוחלפה על קו הירי על ידי הסיירת הכבדה סנט פול ב-6 בדצמבר, ויסקונסין פרשה לזמן קצר מתפקידי תמיכה בירי. היא חידשה אותם באזור קאסונג-קוסונג ב-11 בדצמבר בחיפוי של המשחתת טווינינג. למחרת, 12 בדצמבר, העלה מסוק על ויסקונסין את אדמירל משנה ה. ר. ת'ארבר, מפקד פלגת אוניות המערכה ה-2 (BatDiv 2), כחלק ממסע הסקירה שלו במזרח הרחוק. ויסקונסין המשיכה את תפקידיה לתמוך בירי הימי על קו ההפגזות, והפגיזה בונקרים של האויב, עמדות פיקוד, עמדות ארטילריה ומערכות תעלות עד 14 בדצמבר. היא עזבה את "קו ההפגזה" באותו יום כדי לבצע תפקידי תמיכה מיוחדים בירי באזור קוג'ו בהפגזה על מטרות חוף לתמיכה בחיילי האו"ם על החוף. באותו יום חזרה ויסקונסין לאזור קאסונג-קוסונג. ב-15 בדצמבר היא הורידה את אדמירל ת'ארבר במסוק. למחרת, ויסקונסין עזבה את מימי קוריאה, לכיוון סאסבו כדי להתחמש מחדש. כשחזרה לאזור הלחימה ב-17 בדצמבר, אירחה ויסקונסין את הסנטור הומר פרגוסון ממישיגן ב-18 בדצמבר. באותו יום תמכה אוניית המערכה בפלישת הדיוויזיה ה-11 הדרום קוריאני עם אש תאורת לילה שאפשרה לחיילי ה-ROK להדוף הסתערות צפון קוריאנית עם אבדות כבדות של האויב. ביציאה מ"קו ההפגזה" ב-19 בדצמבר, אוניית המערכה העבירה את פרגוסון במסוק אל נושאת המטוסים ואלי פורג'. ב-20 בדצמבר השתתפה ויסקונסין בהפצצה אווירית מתואמת של וונסן כדי לנטרל מטרות נבחרות באזורה. האונייה העבירה את עמדת ההפגזה שלה לקצה המערבי של נמל וונסן, ופגעה בסירות ובספינות קטנות בתעלה הפנימית עם פגזי ה-5 אינץ' (127 מ"מ) שלה בשעות אחר הצהריים ועזרה למנוע ניסיונות לתקוף את האיים הידידותיים הסמוכים. ויסקונסין ביצעה לאחר מכן סריקה נגד סירה צפונה, וירתה עם סוללות ה-5 אינץ' שלה על ריכוזי סירות חשודים. לאחר מכן היא סיפקה תמיכה בירי לחיילי האו"ם שפעלו על קו הפצצה עד 22 בדצמבר, אז הצטרפה מחדש לכוח המשימה של נושאות המטוסים. ב-28 בדצמבר, הקרדינל פרנסיס ספלמן, בסיור בקוריאה במהלך חופשת חג המולד, עלה על סיפון האונייה כדי לחגוג מיסה לאנשי הצוות הקתולים. ביום ראש השנה, ויסקונסין נכנסה ליוקוסוקה. ויסקונסין עזבה את הנמל הזה ב-8 בינואר 1952 וחזרה למים הקוריאנים. היא הגיעה לפוסאן למחרת ואירחה את נשיא קוריאה הדרומית, סינגמן רי, ואשתו, ב-10 בינואר. בני הזוג התקבלו בטקס צבאי מלא עם עלייתם, אשר רי גמל עליו בכך שהעניק לתת אדמירל מרטין את מסדר ההצטיינות הצבאי של ה-ROK. ויסקונסין חזרה לקו הפגזה ב-11 בינואר, ובמהלך הימים שלאחר מכן, סיפקה תמיכה בירי כבד לדיוויזיית הנחתים הראשונה ולקורפוס ה-ROK הראשון. כמו בעבר, מטרותיה העיקריות היו עמדות פיקוד, מקלטים, בונקרים, ריכוזי כוחות ועמדות מרגמות. כבעבר, היא עמדה מוכנה לספק סיוע בירי לפי הצורך, והפגיזה את חיילי האויב בשטח פתוח ב-14 בינואר לבקשת הקורפוס הראשון של ה-ROK. היא התחמשה שוב ב-Sasebo, תוך זמן קצר הצטרפה ל-TF 77 מול חופי קוריאה וחידשה את התמיכה במשימת הפגזה ב-23 בינואר. שלושה ימים לאחר מכן, היא עברה שוב לאזור קוג'ו, כדי להשתתף במתקפה אווירית וימית מתואמת. באותו יום חזרה אוניית המערכה לקו ההפגזה והפגיזה את עמדת הפיקוד ומרכז התקשורת של הדיוויזיה הצפון קוריאנית ה-15 במהלך משימות קריאת אש עבור דיוויזיית הנחתים הראשונה. כשחזרה לוונסן בסוף ינואר, ויסקונסין הפגיזה את תותחי האויב בהודו פנדו לפני שחומשה מחדש בסאסבו. אוניית המערכה הצטרפה מחדש ל-TF 77 ב-2 בפברואר, ולמחרת פוצצה בנייני רכבת וקרפפים בהודו פנדו ובקוג'ו לפני שהצטרפה מחדש ל-TF 77. לאחר התחדשות ביוקוסוקה כמה ימים לאחר מכן, היא חזרה לאזור קוסונג וחידשה את התמיכה בירי. במהלך אותה תקופה, היא הרסה גשרי רכבת ומספנה קטנה תוך כדי ביצוע משימות ירי על עמדות פיקוד של האויב, בונקרים ומקלטי כוח אדם, תוך ביצוע ניתוקים רבים בקווי תעלות של האויב. ב-26 בפברואר, ויסקונסין הגיעה לפוסאן, שם ביקרו באוניית המערכה תת-אדמירל שון, ראש המבצעים הימיים של ה-ROK, שגריר ארצות הברית ג'יי. ג'יי. מאקיו ואדמירל משנה סקוט-מונצ'ריף, הצי המלכותי, מפקד קבוצת משימה 95.12 (TG 95.12). למחרת ויסקונסין יצאה מאותו נמל דרום קוריאני, והגיעה ליוקוסוקה ב-2 במרץ. שבוע לאחר מכן, היא עברה לסאסבו כדי להתכונן לחזור למים הקוריאנים. ויסקונסין הגיעה ליד סונג'ין, קוריאה, ב-15 במרץ וריכזה את הירי שלה על קווי רכבת של האויב. מוקדם באותו בוקר, היא השמידה רכבת של חיילים קומוניסטיים שנלכדה מחוץ למנהרה הרוסה. באותו אחר הצהריים, היא ספגה את הפגיעה הישירה הראשונה בתולדותיה, כאשר אחד מארבעה פגזים מסוללת תותחים 155 מ"מ צפון קוריאנית פגע במגן של צריח תותחים 40 מ"מ ימני. למרות שנגרם נזק חומרי קטן, שלושה אנשי צוות נפצעו. ויסקונסין השמידה לאחר מכן את הסוללה הזו עם מטח 16 אינץ' (406 מ"מ) מלא לפני שהמשיכה במשימתה. לאחר שתמכה שוב בדיוויזיית הנחתים הראשונה עם התותחים הכבדים שלה, אוניית המערכה חזרה ליפן ב-19 במרץ. ויסקונסין הוחלפה כאוניית הדגל של הצי השביעי ב-1 באפריל על ידי האונייה האחות איווה, ויסקונסין יצאה מיוקוסוקה, לכיוון ארצות הברית. בדרך הביתה, היא עצרה לזמן קצר בגואם, שם השתתפה בניסוי המוצלח של המבדוק היבש הצף הגדול ביותר של הצי ב-4–5 באפריל, הראשון אי פעם שהכיל אוניית מערכה מסדרת איווה. היא המשיכה במסעה הביתה דרך פרל הארבור והגיעה ללונג ביץ', קליפורניה, ב-19 באפריל לפני שהמשיכה לנורפוק. לאחר מלחמת קוריאה (1952–1981) ב-9 ביוני, ויסקונסין חזרה לתפקידה כספינת אימונים, ולקחה את הצוערים לגרינוק, סקוטלנד; ברסט, צרפת; ומפרץ גואנטנמו, לפני החזרה לנורפוק. היא עזבה את המפטון רודס ב-25 באוגוסט והשתתפה בתרגיל נאט"ו Operation Mainbrace, שנערך מחוץ לגרינוק, סקוטלנד. לאחר שובה לנורפוק, ויסקונסין עברה שיפוץ במספנה הימית שם. ויסקונסין נשארה בצי האוקיינוס האטלנטי לאורך 1952 ולתוך 1953, הכשירה אנשי צוות וערכה תרגילים. לאחר חודש של תחזוקה שוטפת עזבה ויסקונסין את נורפוק ב-9 בספטמבר 1953, לכיוון המזרח הרחוק. בהפלגה דרך תעלת פנמה ליפן, ויסקונסין החליפה את ניו ג'רזי כאוניית הדגל של הצי השביעי ב-12 באוקטובר. במהלך החודשים שלאחר מכן, ויסקונסין ביקרה בנמלים היפנים של קובה, סאסבו, יוקוסוקה, אוטארו ונגסאקי. היא בילתה את חג המולד בהונג קונג ובסופו של דבר שוחררה מתפקידי הדגל ב-1 באפריל 1954 וחזרה לארצות הברית זמן קצר לאחר מכן, והגיעה לנורפוק, דרך לונג ביץ' ותעלת פנמה, ב-4 במאי. בכניסה למספנת הצי של נורפוק ב-11 ביוני, ויסקונסין עברה שיפוץ קצר והחלה בשיוט אימון בפלגה ב-12 ביולי. לאחר ביקור חוזר בגרינוק, ברסט ובמפרץ גואנטנמו, חזרה האונייה למספנת הצי נורפוק לצורך תיקונים. זמן קצר לאחר מכן השתתפה ויסקונסין בתרגילי הצי האטלנטי כאוניית הדגל של מפקד הצי השני. ביציאה מנורפוק בינואר 1955 השתתפה ויסקונסין במבצע Springboard, שבמהלכו ביקרה בפורט-או-פרינס, האיטי. לאחר מכן, עם החזרה לנורפוק, ערכה אוניית המערכה הפלגה נוספת של צוערים באותו הקיץ, וביקרה באדינבורו, קופנהגן, דנמרק ומפרץ גואנטנמו לפני שחזרה לארצות הברית. עם השלמת שיפוץ גדול במספנת הצי של ניו יורק, ויסקונסין יצאה דרומה לאימון רענון בים הקריבי, לאחר מכן השתתפה בתרגיל אימונים נוסף. במהלך אותה הפלגה, היא שוב ביקרה בפורט-או-פרינס וצירפה את טמפיקו, מקסיקו, וקרטחנה, קולומביה, לרשימת הנמלים שלה. היא חזרה לנורפוק ביום האחרון של מרץ 1955 לפעולות מקומיות. ב-18 באוקטובר, בעת שפעלה באיסט ריבר בנמל ניו יורק, ויסקונסין עלתה על שרטון בטעות, אך האונייה שוחררה תוך כשעה ללא נזק רציני. באפריל ובתחילת מאי 1956 פעלה ויסקונסין באזור כף וירג'יניה. ב-6 במאי, בערפל כבד, אוניית המערכה התנגשה במשחתת איטון. ויסקונסין סבלה מנזק רב בחרטום, וגם איטון ניזוקה קשות. אוניית המערכה נשלחה למספנת הצי של נורפוק לצורך תיקונים. ניסוי חדשני האיץ את התיקונים שלה ואפשר לאונייה לערוך את הפלגת האימונים המתוכננת שלה לקיץ באותו הקיץ. חלק במשקל 120 טון, ובאורך 68 רגל (21 מטר) מהחרטום של האונייה האחות הבלתי גמורה של ויסקונסין, קנטקי, הועבר באמצעות דוברה, בקטע אחד, ממספנת ניופורט ניוז של ניופורט ניוז, וירג'יניה, על פני המפטון רודס למספנת הצי של נורפוק. אנשי התיקון השלימו את הפעולה של חיבור החרטום החדש תוך 16 ימים. ב-28 ביוני 1956, האונייה הייתה מוכנה לים. ויסקונסין חידשה את הכשרת האימון שלה ב-9 ביולי 1956. באותו סתיו השתתפה ויסקונסין בתרגילי הצי האטלנטי מול חופי הקרוליינות, וחזרה לנמל ב-8 בנובמבר 1956. כשנכנסה למספנת הצי של נורפוק שבוע לאחר מכן, אוניית המערכה עברה תיקונים גדולים שלא הסתיימו עד 2 בינואר 1957. לאחר פעולות מקומיות ליד כף וירג'יניה ב-3–4 בינואר 1957 ובין 9–11 בינואר, עזבה ויסקונסין את נורפוק ב-16 בינואר, כשהיא דיווחה למפקד, קבוצת האימונים של הצי, בתחנת הצי מפרץ גואנטנמו. ויסקונסין שימשה כאוניית הדגל של האדמירל הנרי סי קרומלין במהלך אימוני הפגזות החופים שלאחר מכן ותרגילים אחרים שנערכו ליד האי קולברה, פוארטו ריקו, בין 2 ל-4 בפברואר. כשהפליגה לנורפוק עם סיום תקופת האימונים, הגיעה אוניית המערכה ב-7 בפברואר וחידשה את הפעולות המקומיות מול נורפוק. ב-27 במרץ, ויסקונסין הפליגה לים התיכון, והגיעה לגיברלטר ב-6 באפריל, היא הפליגה באותו יום לפגישה עם TF 60 בים האגאי לפני שדווחה לטורקיה לתרגיל נאט"ו Red Pivot. היא עזבה את מפרץ זירוס ב-14 באפריל, הגיעה לנאפולי ארבעה ימים לאחר מכן, וערכה תרגילים במזרח הים התיכון. במהלך אותן התפתחות אימונים מבצעיים, היא הצילה טייס ואיש צוות ששרדו מהתרסקות מטוס מנושאת המטוסים פורסטל. ויסקונסין הגיעה לוולנסיה, ספרד, ב-10 במאי, ושלושה ימים לאחר מכן, אירחה פקידים אזרחיים וצבאיים בולטים בעיר. ביציאה מוולנסיה ב-17 באפריל, ויסקונסין הגיעה לנורפוק ב-27 במאי. בדרך, היא נקראה להטביע מטוס בואינג KC-97F-55-BO סטרטופרייטר, ששקע באוקיינוס האטלנטי ב-9 במאי 550 ק"מ דרומית מזרחית לאיים האזוריים בעקבות תקלה במנוע כפול, ולאחר מכן צף במשך 10 ימים. ב-27 במאי, אדמירל משנה לואיס ס. פארקס החליף את האדמירל הקולן קרומלין כמפקד פלגת אוניות המערכה ה-2. ביציאה מנורפוק ב-19 ביוני, אוניית המערכה ערכה במהלך השבועות שלאחר מכן שייט אימון בפלגה דרך תעלת פנמה למימי דרום אמריקה, והגיעה לולפראיסו ב-3 ביולי. שמונה ימים לאחר מכן, אוניית המערכה חזרה אל תעלת פנמה והאוקיינוס האטלנטי. לאחר תרגילים במפרץ גואנטנמו ומחוץ לקולברה, ויסקונסין הגיעה לנורפוק ב-5 באוגוסט וביצעה פעולות מקומיות שנמשכו עד ספטמבר. לאחר מכן היא השתתפה בתרגילי נאט"ו, ששלחו אותה אל האי הבריטי. ימיה של ויסקונסין כיחידת צי פעילה היו ספורים, והיא התכוננה לעשות את השיוט האחרון שלה. ב-4 בנובמבר היא עזבה את נורפוק עם קבוצה גדולה של אורחים בולטים על הסיפון. כשהגיעה לעיר ניו יורק ב-6 בנובמבר, הורידה אוניית המערכה את אורחיה, וב-8 בנובמבר פנתה לבייון, ניו ג'רזי, כדי להתחיל בשיפוץ לפני ההשבתה. היא הוצאה מכלל שירות בבייון ב-8 במרץ 1958, והצטרפה לצי המילואים של הצי האמריקני (הידוע יותר בשם "צי הנפטלין") שם, והותירה את הצי ללא אוניית מערכה פעילה לראשונה מאז 1895. לאחר מכן, נלקחה למספנת הצי של פילדלפיה, ויסקונסין נשארה שם עם אחותה איווה עד שנות ה-80. בעודה עוגנת במספנת הצי של פילדלפיה, שריפה חשמלית גרמה נזק לאונייה והותירה אותה כאוניית המערכה מסדרת איווה במצב החומרי הגרוע ביותר לפני הפעלתה מחדש בשנות ה-80. הפעלה מחדש (1986–1990) במסגרת התוכנית של ממשל רייגן לבניית צי 600 הספינות, בראשות מזכיר הצי ג'ון ליהמן, הופעלה ויסקונסין מחדש ב-1 באוגוסט 1986, הוקם צוות יחידה מוקדמת (PCU), והאונייה נגררה אל מספנת אבונדיל בניו אורלינס, לואיזיאנה, כדי להתחיל בבדיקות טרום הפעלה מחדש. אוניית המערכה נגררה לאחר מכן ממספנת אבונדיל והגיעה למספנת אינגאלס בפסקאגולה, מיסיסיפי, ב-2 בינואר 1987 כדי לקבל שדרוגי מערכת נשק עבור המודרניזציה שלה. במהלך השיפוץ, הוסרו מוויסקונסין כל תותחי האורליקון 20 מ"מ ותותחי הבופורס 40 מ"מ שנותרו לה, בשל חוסר יעילותם נגד מטוסי קרב מודרניים וטילים נגד ספינות. בנוסף, שני צריחי תותחי 5 אינץ' (127 מילימטרים) הממוקמים באמצע האונייה ובחלק האחורי בשני הצדדים של אוניית המערכה הוסרו. במהלך החודשים הבאים שודרגה האונייה עם כלי הנשק המתקדמים ביותר שיש; בין מערכות הנשק החדשות שהותקנו היו ארבעה משגרי Mk 141 ארבעה קנים עבור 16 טילים נגד ספינות RGM-84 הרפון, שמונה תושבות Mk 143 משגרי טילים ל-32 טילי שיוט BGM-109 טומהוק, ורביעייה של תותחי גאטלינג להגנה מפני טילים נגד ספינות ומטוסי אויב. ויסקונסין קיבלה את הכטב"ם RQ-2 פיוניר ויכלה לשאת עד שמונה מהמל"טים הנשלטים מרחוק, שהחליפו את המסוקים (למרות שהמסוקים לא נישאו על ידי אוניות המערכה) ששימשו בעבר לתצפית עבור תשעת תותחי ה-16 אינץ' (406 מ"מ)/50 קליבר Mark 7. כמו כן נכללו במודרניזציה שלה שדרוגים למערכות מכ"ם ובקרת אש עבור התותחים והטילים שלה, ושיפור יכולות הלוחמה האלקטרונית. ויסקונסין הופעלה מחדש באופן רשמי ב-22 באוקטובר 1988 בפסקאגולה, בפיקודו של קפטן ג'רי מ. בלש. היא הושמה בצי האטלנטי של ארצות הברית. לאחר מכן היא התבססה בתחנת הצי נורפוק, וירג'יניה, שם היא הפכה למרכז של קבוצת הפעולה הימית שלה (SAG), המכונה גם קבוצת קרב אוניית המערכה (BBBG). ויסקונסין בילתה את החלק הראשון של 1989 בביצוע תרגילי אימון באוקיינוס האטלנטי ומול חופי פוארטו ריקו לפני שחזרה למספנת הצי של פילדלפיה לשיט ניסויים שלאחר ההפעלה מחדש שנמשכה את שאר השנה. באמצע 1990 השתתפה אוניית המערכה בתרגיל צי. מלחמת המפרץ (ינואר/פברואר 1991) ב-2 באוגוסט 1990 פלשה עיראק לכווית. באמצע החודש, הנשיא ג'ורג' ה. וו. בוש, בהתאם לדוקטרינת קרטר, שלח את הראשון מבין כמה מאות אלפי חיילים, יחד עם כוח חזק של תמיכה ימית, לערב הסעודית ולאזור המפרץ הפרסי כדי לתמוך בכוח רב לאומי. בעימות עם הדיקטטור העיראקי סדאם חוסיין. ב-7 באוגוסט, ויסקונסין וקבוצת הקרב שלה קיבלו הוראה להתפרס להגנת כווית למבצע מגן מדבר, והם הגיעו למפרץ הפרסי ב-23 באוגוסט. ב-15 בינואר 1991, מבצע "סערה במדבר" החל, וויסקונסין מצאה את עצמה משרתת לצד אחותה מיזורי, בדיוק כפי שעשתה בקוריאה 40 שנה קודם לכן. גם ויסקונסין וגם מיזורי פתחו בהתקפות טילי טומהוק נגד עיראק; הם היו בין האוניות הראשונות שיגרו טילי שיוט במהלך מלחמת המפרץ ב-1991. ויסקונסין שימשה כמפקדת מתקפת הטילים הקרקעיים של טומהוק (TLAM) במפרץ הפרסי, ניהלה את רצף השיגורים שסימנו את פתיחת מבצע סערה במדבר וירתה בסך הכל 24 טילי שיוט משלה במהלך היומיים הראשונים של המערכה. ויסקונסין גם קיבלה על עצמה את האחריות של מתאם הלוחמה נגד השטח המקומי עבור קבוצת הפעולה הצפונית של המפרץ הפרסי. ויסקונסין, בליווי ניקולאס, החליפה את מיזורי ב-6 בפברואר, ואז נענתה לקריאת הלחימה הראשונה שלה לתמיכה בירי מאז מרץ 1952. אוניית המערכה שהופעלה מחדש לאחרונה ירתה 11 פגזים לטווח של 19 מיל (31 קילומטרים) להשמיד סוללת ארטילריה עיראקית בדרום כווית במהלך משימה שהוזעקה על ידי מטוסי USMC OV-10 ברונקו. תוך שימוש במל"ט RQ-2 פיוניר כתצפית בקרב בפעם הראשונה, ויסקונסין פגעה במתחם תקשורת עיראקי ב-7 בפברואר. התותחים העיקריים שלה ירו 24 פגזים על אתרי ארטילריה עיראקית, מתקני טילים ואתרי לוחמה אלקטרונית לאורך החוף. באותו ערב, היא ירתה על אתרים ימיים עם תותחי 16 אינץ' (406 מילימטרים) שלה, ירי 50 פגזים, אשר פגעו קשות או הטביעו 15 סירות עיראקיות, והרסו מספר רציפים במרינה ח'ור אל-מופתאח. בתגובה לקריאות לתמיכה באש מכוחות ארצות הברית וכוחות הקואליציה, הסוללה הראשית של ויסקונסין הופעלה שוב ב-9 בפברואר, פיצצה בונקרים ואתרי ארטילריה, והפגיזה עמדות חיילים עיראקים ליד חאג'י לאחר שהעיראקים נהדפו מהעיר על ידי כוחות שריון סעודים וקטרים. ב-21 בפברואר, אחד המל"טים של ויסקונסין צפה בכמה משאיות שסיפקו מחדש עמדת פיקוד עיראקית; בתגובה, ויסקונסין ירתה עם תותחי 16 אינץ' (406 מילימטרים) על המתחם, השמידה או פגעה בכבדות ב-10 מהבניינים. ויסקונסין ומיזורי החליפו עמדות על קו התותחים, תוך שימוש בתותחי 16 אינץ' (406 מילימטרים) שלהן להשמדת מטרות אויב וריכוך הגנות לאורך קו החוף של כווית להתקפה אמפיבית אפשרית. בליל 23 בפברואר, מיזורי וויסקונסין הפנו את תותחיהן הגדולים על האי פילכה בכווית כדי לתמוך במתקפה הקרקעית של הקואליציה בראשות ארצות הברית לשחרר את כווית מכוחות הכיבוש העיראקים. שתי האוניות היו אמורות לבצע התקפת הסחה שמטרתה לשכנע את הכוחות העיראקיים המוצבים לאורך חופי האי פילכה כי כוחות הקואליציה מתכוננים לפתוח בפלישה אמפיבית. כחלק מהתקפה זו, מיזורי וויסקונסין הופנו להפגיז עמדות הגנה עיראקיות ידועות באי. זמן קצר לאחר שהשלימה מיזורי את ההפגזה שלה על האי פילכה, ויסקונסין, כשהיא עדיין מעבר לאופק (ולכן מחוץ לטווח הראייה של הכוחות העיראקים) שיגרה את כלי הטיס הבלתי מאויש RQ-2 פיוניר שלה כדי לזהות את נפילות הפגזים 16 אינץ' (406 מילימטרים) שלה. כאשר המל"ט של ויסקונסין התקרב לאי פילכה, טייס המל"ט קיבל הוראה להטיס את הכלי נמוך מעל עמדות עיראקיות כדי שהחיילים יידעו שהם שוב ממוקדים על ידי אוניית מערכה. חיילים עיראקים על הקרקע שמעו את צליל הזמזום הייחודי של המל"ט, ולאחר שהיו עדים להשפעות מתקפת הארטילריה של מיזורי על קו התעלה שלהם, החליטו החיילים העיראקים לאותת על נכונותם להיכנע על ידי הנפת דגלים לבנים מאולתרים, פעולה שצוינה על סיפון ויסקונסין. משועשעים מההתפתחות הפתאומית הזו, האנשים שהוקצו לצוות האוויר של המל"ט התקשרו למפקד של ויסקונסין, קפטן דייוויד ס. ביל השלישי, ושאלו, "אדוני, הם רוצים להיכנע, מה אני צריך לעשות איתם?" כניעה זו אל ויסקונסין הפכה מאז לאחד הרגעים הזכורים ביותר של מלחמת המפרץ; התקרית הייתה גם הכניעה הראשונה אי פעם של חיילי אויב לכלי טיס בלתי מאויש שנשלט על ידי אונייה. מזל"ט ויסקונסין גם ביצע מספר משימות סיור בכווית הכבושה לפני המתקפה הקרקעית של הקואליציה. למחרת, ויסקונסין ענתה על שתי משימות תמיכה נפרדות בירי קריאת אש לכוחות הקואליציה על ידי דיכוי הכוחות העיראקים שהתבצרו בשני בונקרים. לאחר שראה את ההשפעות של ויסקונסין נגד העמדות העיראקיות, מפקד צי סעודי בכיר העיר ברדיו, "הלוואי והייתה לנו אוניית מערכה בצי שלנו". הן ויסקונסין והן מיזורי ירו טילים ופגזים במשקל יותר ממיליון פאונד על מטרות עיראקיות עד שהנשיא ג'ורג' ה. וו. בוש סיים את פעולות האיבה ב-28 בפברואר. עם ירי אחרון מתותחיה הגדולים, ירתה ויסקונסין את משימת התמיכה הימית האחרונה של המלחמה, וכך הייתה אוניית המערכה האחרונה בהיסטוריה העולמית שראתה פעולה. ויסקונסין נשארה במפרץ הפרסי לאחר כניסת הפסקת האש לתוקף, וחזרה הביתה ב-28 במרץ 1991. במהלך שמונת החודשים שבילתה ויסקונסין במפרץ הפרסי, היא הפעילה 348 שעות טיסה של מל"טים, רשמה 661 נחיתות מסוקים בטוחות, הפליגה 46,000 מיל ימי (53,000 מיל; 85,000 קילומטרים), וירתה 319 פגזי 16 אינץ' (406 מילימטרים), 881 פגזי 5 אינץ' (127 מילימטרים), ו-5,200 פגזי 20 מ"מ של Phalanx CIWS, ושיגרה 24 טילי שיוט טומהוק. מכיוון שכל ארבע אוניות המערכה הנותרות הוצאו משימוש ונפגעו בעקבות מלחמת המפרץ, זו הייתה הפעם האחרונה שאוניות מערכה של ארצות הברית השתתפו באופן פעיל במלחמה. ספינת מוזיאון (1992-הווה) עם קריסת ברית המועצות בתחילת שנות ה-90 והיעדר האיום הנתפס על ארצות הברית, נערכו קיצוצים דרסטיים בתקציב הביטחון ואוניות המערכה נחשבו לא כלכליות. כתוצאה מכך, ויסקונסין הושבתה ב-30 בספטמבר 1991 לאחר 14 שנות שירות פעיל בסך הכל, והצטרפה לצי המילואים במספנת הצי של פילדלפיה. היא נמחקה מרשימות הצי (NVR) ב-12 בינואר 1995, ולאחר מכן ב-15 באוקטובר 1996, היא הועברה למספנת הצי של נורפוק, וב-12 בפברואר 1998, היא הוחזרה לרשימות הצי. ב-7 בדצמבר 2000, אוניית המערכה נגררה מפורטסמות', וירג'יניה, ועגנה בסמוך לנאוטיקוס, המרכז הימי הלאומי בנורפוק. ב-16 באפריל 2001 סיפוני מזג האוויר של אוניית המערכה נפתחו לציבור על ידי המוזיאון הימי של המפטון רודס, מוזיאון של הצי האמריקאי המופקד על השימור של ויסקונסין. האונייה עדיין הייתה בבעלות הצי ונחשבה לחלק מצי הנפטלין. ויסקונסין נקראה (יחד עם איווה) כאחת משתי אוניות מערכה של הצי האמריקני שיוחזקו בצי המילואים בהתאם לחוק הסמכות ההגנה הלאומית משנת 1996 כספינות הפגזת חוף. עם זאת, ויסקונסין הייתה אז מעל גיל 60 שנים ודרשה מודרניזציה נרחבת כדי לחזור לצי, שכן רוב הטכנולוגיה שלה החלה במלחמת העולם השנייה, וציוד הטילים והלוחמה האלקטרונית שנוספו לאוניית המערכה במהלך המודרניזציה שלה בשנים 1988–1989 נחשבו מיושנים. בנוסף, עלות המודרניזציה של אוניות המערכה הוערכה בכ-500 מיליון דולר להפעלה מחדש ו-1.5 מיליארד דולר עבור תוכנית מודרניזציה מלאה. ב-17 במרץ 2006, מזכיר הצי מחק את איווה וויסקונסין מרשימות הצי, מה שפינה את הדרך לתרומה של שתי האוניות לשימוש כספינות מוזיאונים; אך הקונגרס של ארצות הברית נותר "מודאג מאוד" מאובדן התמיכה הימית שאוניות המערכה סיפקו, וציין כי "מאמצי הצי לשפר, הרבה פחות להחליף, יכולת זו היא בעייתית ביותר". כתוצאה חלקית, הקונגרס העביר את חוק הסמכות ההגנה הלאומית משנת 2006, הדורש לשמור על אוניות המערכה ולהישמר במצב של מוכנות אם אי פעם יהיה צורך בהן שוב. הקונגרס הורה ליישם צעדים כדי להבטיח שבמידת הצורך, ויסקונסין תוחזר לתפקיד פעיל: אסור לשנות אותה בכל דרך שתפגע בתועלתה הצבאית. יש לשמר את אוניית המערכה במצבה הנוכחי באמצעות שימוש מתמשך בהגנה קתודית, מערכות הסרת לחות וכל שיטות שימור אחרות לפי הצורך. חלקי חילוף וציוד ייחודי כמו קני התותחים 16 אינץ' (406 מילימטרים) ופגזים, חייבים להישמר במספרים נאותים כדי לתמוך בוויסקונסין, אם תופעל מחדש. הצי חייב להכין תוכניות להפעלה מחדש מהירה של ויסקונסין אם היא תוחזר לצי במקרה חירום לאומי. צעדים אלה שיקפו מקרוב את שלושת התנאים המקוריים שחוק הרשות להגנה לאומית משנת 1996 קבע לתחזוקה של ויסקונסין בזמן שהייתה ב"צי הנפטלין". ב-14 בדצמבר 2009, הצי האמריקני העביר רשמית את ויסקונסין לעיר נורפוק, ובכך סיים את הדרישה לשמר את האונייה לצורך החזרה אפשרית לשירות פעיל. הצי האמריקני שילם לעיר נורפוק 2.8 מיליון דולר בין 2000 ל-2009 כדי לתחזק את האונייה. טקס רשמי להעברת האונייה לעיר נורפוק התקיים ב-16 באפריל 2010. ויסקונסין נרשמה במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים ב-28 במרץ 2012. המבקרים כללו את הצוות של אה"מ פרינס אוף ויילס מהצי המלכותי, שגם התנדב לעזור לנקות ולצבוע מחדש את ויסקונסין בזמן שהוצב בנורפוק במהלך ניסויי התעופה הימיים WESTLANT 23 ב-2023. עיטורים ויסקונסין זכתה בחמישה כוכבי קרב עבור שירותה במלחמת העולם השנייה, ואחד עבור שירותה במלחמת קוריאה. האונייה קיבלה גם את סרט השתתפות בקרב וציון לשבח יחידתי של הצי על פעולות במלחמת קוריאה ובמבצע סערה במדבר ב-1991. היא גם קיבלה יותר מתריסר עיטורים עבור מלחמת העולם השנייה, מלחמת קוריאה ומבצעי מגן מדבר וסערה במדבר. קישורים חיצוניים הערות שוליים