מרכז וקסנר לאמנויות

מרכז וקסנר לאמנויות (Wexner Center for the Arts) הוא מעבדה רב-תחומית של אוניברסיטת המדינה של אוהיו לחקר וקידום האמנות העכשווית. מרכז וקסנר מציג אמנות בגלריות שלו, אך אינו מוגדר כמוזיאון לאמנות, מכיוון שהוא אינו אוסף אמנות. כאשר המרכז נבנה, הוא החליף את גלריית האוניברסיטה לאמנויות היפות, וקיבל את החזקה והניהול של האוסף הקבוע של גלריית האוניברסיטה, המונה כ-3,000 יצירות אמנות, אך לאוסף תפקיד משני בתוכניות המרכז בתחומי האמנויות החזותיות, המדיה והבמה. מרכז וקסנר עומד לרשות סטודנטים וחוקרים באוניברסיטת המדינה של אוהיו ופתוח לקהל הרחב. מרכז וקסנר נפתח בנובמבר 1989, ונקרא על שם אביו של לסלי וקסנר. היסטוריה עד לפתיחת המרכז פעלה באוניברסיטה גלריה לאמנויות יפות, שאצרה מנהלת האמנות של האוניברסיטה. בשנת 1970, החלה הגלריה לארח אמנים עכשוויים חשובים ולרכוש את האוסף שבהמשך יעבור למרכז וקסנר. מרכז וקסנר, שעלות בנייתה נאמד בכ-43 מיליון דולר, תוכננה על ידי פיטר אייזנמן לאחר שגבר בתחרות אדריכלים על פני עמיתים מנוסים יותר: סזאר פלי, מייקל גרייבס, ועוד. מרכז וקסנר נפתח ב-17 בנובמבר 1989, ואדריכלים כמו פיליפ ג'ונסון, ריצ'רד מאייר וצ'ארלס גוואטמי התכנסו כדי לציין את השלמת הבניין בפורום ציבורי הדן על מצב האדריכלות האמריקאית. האירוע הוכרז על ידי הניו יורק טיימס כ"אחד מאירועי האדריכלות המצופים ביותר של העשור האחרון". במהלך שיפוץ שנמשך שלוש שנים בין השנים 2002 ו-2005, הועברו הגלריות למפעל לשעבר ששימש כבית חרושת לארונות קבורה, במרחק של שלושה קילומטרים משם, בעוד שתוכניות אמנויות הבמה והקולנוע נמשכו במרכז. בנובמבר 2005, נפתח מרכז וקסנר מחדש. אדריכלות מרכז וקסנר בגודל של 10,000 מ"ר משתרע על בניין בן שלוש קומות. היה זה המבנה הציבורי הגדול הראשון שתוכנן על ידי אייזנמן, שנודע עד אז בעיקר כמורה ותאורטיקן. תכנון המוזיאון העלה את הפרופיל של אייזנמן והוא המשיך לתכנן ולבנות מספר פרויקטים גדולים נוספים, כולל האנדרטה לזכר יהודי אירופה שנרצחו בברלין. העיצוב כולל רשת מתכת לבנה גדולה שנועדה לרמוז על פיגומים, כדי להעניק לבניין תחושה של חוסר שלמות, בהתאם לטעמו הדקונסטרוקטיביסטי של האדריכל. אייזנמן גם שם לב לרשתות הרחובות הלא תואמות של הקמפוס ושל העיר קולומבוס, אשר משתנות ב-12.25 מעלות, ותכנן את מרכז וקסנר כך שיפעל לסירוגין לפי שני הרשתות. התוצאה הייתה בניין בעל פונקציונליות מפוקפקת במידת מה, אך בעל עניין אדריכלי מובהק. בשנת 1993, הותקן במקום מיצב גדול של מאיה יינג לין Groundswell. המיצב שנבנה ספיציפית למקום מפרש מחדש צורות נוף מזרחיות ומערביות בזכוכית מחוסמת מנופצת כדי למלא שלושה אתרים בעיצוב הבניין. באותה שנה זכה הבניין בפרס הכבוד הלאומי של המכון האמריקאי לאדריכלים. תוכניות בין האמנים שהציגו במרכז נמנים כריס מרקר, ג'ולי טיימור, שירין נשאט, פייר פאולו קלזולארי, לואיז לולר, ויליאם ווגמן, וויליאם פורסיית', סינדי שרמן, אן המילטון, ג'ני הולצר, מאיה לין ועוד. בשנת 2022, הכניסה לגלריות של מרכז וקסנר לאמנויות הפכה חופשית לקהל. מחלקת הקולנוע של המרכז ידועה בהקרנת סרטים חדשים ושונים, נדירים וקלאסיים, סרטים נועזים וניסיוניים. הסרטים מלווים לעיתים קרובות על ידי יוצרי קולנוע אורחים הדנים ביצירותיהם בפני הציבור. פרס וקסנר פרס וקסנר, שנוסד בשנת 1992, מוענק לאמן שיצירתו משקפת חדשנות יוצאת דופן ואת הסטנדרטים הגבוהים ביותר של איכות ויושרה אמנותית. הפרס כולל פרס בסך 50,000 דולר ופסל הנצחה חרוט שעוצב על ידי ג'ים דיין בשנת 1991. בתרבות חלקים מהסרט איש קטן ושמו טייט בבימויה של ג'ודי פוסטר צולמו במרכז וקסנר בשנת 1991. קישורים חיצוניים אתר האינטרנט הרשמי של מרכז וקסנר לאמנויות הערות שוליים