מרכז סיטיגרופ (ניו יורק)

מרכז סיטיגרופ (לשעבר מרכז סיטיקורפ, הידוע גם בכתובתו, שדרות לקסינגטון 601) הוא גורד שחקים למשרדים בשכונת מידטאון מנהטן בניו יורק, ארצות הברית. נבנה בין השנים 1974–1977 עבור סיטיבנק, מתנשא לגובה של 279 מטרים ויש בו 120,000 מטרים רבועיים של שטחי משרדים על פני 59 קומות . המגדל תוכנן על ידי האדריכל יו סטאבינס, האדריכל השותף אמרי רות' ובניו ומהנדס המבנים ויליאם לה מסורייר. מרכז סיטיגרופ תופס חלק ניכר ממבנן עירוני התחום בכיוון השעון ממערב על ידי שדרות לקסינגטון, רחוב 54 , השדרה השלישית ורחוב 53 . רכישת הקרקע התרחשה בין השנים 1968 ל-1973. כנסיית סנט פיטר האוונגליסטית הלותרנית מכרה את חלקתה בתנאי שייבנה בניין כנסייה חדש למרגלות המגדל. ביולי 1973 הוצג התכנון ובאוקטובר 1977 הושלמה בניית המגדל. פחות משנה לאחר השלמת בנייתו התגלה הצורך לחזק את המבנה מאחר שפגם תכנוני חשף את המגדל להתמוטטות ברוחות חזקות. בשנת 2001 נרכש המגדל על ידי בוסטון פרופרטיס ובשנות ה-2000 שונה שמו של מרכז סיטיקורפ לשדרות לקסינגטון 601. בשנת 2016 הכניסה ועדת שימור ציוני הדרך של העיר ניו יורק (LPC) את מרכז סיטיגרופ לרשימת שימור ציוני הדרך של העיר ניו יורק. בשנים 1995 ו-2017 שופצו המרחבים הציבוריים של המגדל. בסיס המגדל כולל ארבעה עמודי תמך גדולים, הממוקמים באמצע החזיתות ולא בפינותיו. גגו משופע בזווית של 45 מעלות. ממזרח למגדל נמצא אגף משרדים בן שש קומות. הפינה הצפון-מערבית של המגדל משתרעת מעל כנסיית סנט פיטר, המחופה גרניט ונבנתה לפי תכנונו של סטאבינס בשדרות לקסינגטון ורחוב 54. כמו כן, בבסיסו נמצאת רחבה שקועה, מרכז קניות וכניסות לכנסייה ולתחנת שדרות לקסינגטון/רחוב 51 ברכבת התחתית של ניו יורק. הקומות העליונות נתמכות על ידי תומכים נושאי-עומס בצורת V הנמצאים זה מעל זה בכל אחת מ-4 חזיתותיו. עם השלמת בנייתו של מרכז סיטיגרופ, הוא זכה לביקורות מעורבות, כמו גם בפרסים אדריכליים. אתר מרכז סיטיגרופ נמצא בשדרות לקסינגטון 601 בשכונת מידטאון מנהטן בניו יורק, ארצות הברית. הוא תופס את רוב מבנן הרחובות העירוניים, הגובל בשדרות לקסינגטון ממערב, רחוב 54 מצפון, השדרה השלישית ממזרח ורחוב 53 מדרום. שטח המגרש משתרע על פני 6,556.4 מטרים רבועיים עם קו מגרש באורך של 61 מטרים בשדרות לקסינגטון ואורך של 99 מטרים ממערב למזרח. המגדל חולק את המבנן עם השדרה השלישית 880, בניין בן 18 קומות בפינת רחוב 53 והשדרה השלישית. בניינים סמוכים אחרים כוללים את שדרות לקסינגטון 599 מדרום, רחוב 53 מזרח 100 ובניין סיגראם מדרום-מערב, שדרת פארק 399 ממערב, בית הכנסת המרכזי מצפון-מערב ובניין ליפסטיק ממזרח. תחנת הרכבת התחתית של ניו יורק סיטי, שדרות לקסינגטון/רחוב 51, נמצאת ממש מתחת לבניין. שלושים ואחת חלקות נרכשו ופונו כדי לפנות מקום לפיתוח המבנן. חזית רחוב 54 הייתה תפוסה ברובה על ידי בתי אבן חומה . חלק מהמגרשים האחרים הכילו שטחי מסחר, החל מחנויות קטנות ועד לבית הקפה היוקרתי שוברון. האתר כלל גם את הלשכות הרפואיות ברחוב 54, שהיו בבעלות קואופרטיב של רופאים. כנסיית סנט פיטר האוונגליסטית הלותרנית שכנה בפינת שדרות לקסינגטון ורחוב 54. הכנסייה שלה נבנתה מחדש כאשר נבנה מרכז סיטיגרופ. ריהוט רחוב ריהוט רחוב בהתאמה למגדל - כולל דוכני עיתונים, תרני דגלים ועמודי תאורת רחוב - תוכנן אף הוא עבור המדרכות סביב מרכז סיטיגרופ. חברת Designetics שבסיסה בניו ג'רזי עיצבה עמודים בעלי חתך צלב ופנסי רחוב בחלקם העליון. שבעה עמודי תאורה ממוקמים לאורך הרחובות המקיפים את המבנן. שלושה עמודים בהתאמה אישית - בפינות הצפון-מערבית, הצפון-מזרחית והדרום-מערבית של המבנן - כוללים רמזורים להולכי רגל ולרכבים. העמודים תוכננו בתחילה ב"גימור שחור מבריק", שעמד בניגוד לחזית האלומיניום של המגדל, וב-2016 הם נצבעו באפור. בשנת 2017 תיאר הניו יורקר את העמודים כ"מגדלים פיסוליים ראויים לברנקושי". היסטוריה בשנת 1812 נוסד בנק העיר של ניו יורק (לימים סיטיבנק) ומטה המשרדים שלו שכן ברובע הפיננסי במנהטן תחתית במשך יותר ממאה שנים. עד 1908 שכן מטה החברה בוול סטריט 52 אז עבר לוול סטריט 55 . בשנת 1929 התמזגו "בנק העיר הלאומי הראשון של ניו יורק" ו"חברת הלוואות ונאמנות החקלאים", ובשנת 1931 עברה החברה החדשה, "סיטי בנק נאמנות החקלאים", לבניין חדש באקסצ'יינג' פלייס 20. בשנת 1961 נפתח משרד בשדרת פארק 399 במידטאון, רחוב אחד מערבית למרכז סיטיגרופ הנוכחי. בפינה הצפון-מערבית של מבנן מרכז סיטיגרופ הנוכחי שכנה כנסיית סנט פיטר הלותרנית, שנוסדה בשנת 1862 כקהילה דוברת גרמנית. קהילת סנט פיטר שכנה בבניין בשדרות לקסינגטון וברחוב 46 בין השנים 1871 ל-1902, אז נהרס לצורך בניית מסוף גרנד סנטרל . אירוע זה הניע את הקהילה לעבור לבניין גותי שתוכנן על ידי ג'ון ג'י מישל ופ. ברנדנר, שהושלם בשנת 1905. הקהילה, שבשיאה מנתה יותר מאלף חברים, ירדה בשנות השישים של המאה העשרים מתחת ל-300 חברים, עובדה שגרמה לקהילה לשקול מעבר לבניין סמוך למטה האומות המאוחדות. תכנון רכישת מגרשים החל משנת 1968 נרכשו בסתר מגרשים במבנן סנט פיטר, בתהליך שנמשך חמש שנים וחצי. את הרכישה הובילו המתווכים דונלד שנבל וצ'ארלס מקארתור מחברת ג'וליאן ג'יי סטאדלי בע"מ. המתווכים האמינו שמגרש גדול ורציף יהיה שווה יותר מסכום השווי של כל מגרש בנפרד, אם כי החברה עדיין לא הבטיחה לקוח שעבורו היא רוכשת את המגרשים. מספר החברים בכנסיית סנט פיטר גדל שוב באותה תקופה, וחברי הקהילה לא מיהרו להיפרד מנכסיהם. מתווך מסטאדלי הקים חברה בשם לקסמן, אשר פנתה לאחר מכן למה שהפך לבנק העיר הלאומי הראשון כדי לברר את עניינו ברכישת מבנן סנט פיטר, מבנן אחד מזרחית למטה שלהם באותה תקופה. לקסמן רכשה בהדרגה את המגרשים האחרים במבנן. בסוף 1969 ניהלה חברת התיווך משא ומתן נוסף עם קהילת סנט פיטר לאחר שכבר נרכשו מספר מגרשים. ג'ון ווייט, נשיא חברת הייעוץ ג'יימס ד. לנדאואר אסושיאייטס, הציע שהבניין החדש באתר יהיה בייעוד מגורים ויבנו בו דירות; כלומר, לכנסייה יהיה חלק מהבעלות על הפרויקט החדש. בפברואר 1970 חתמה הקהילה על מכתב כוונות למכירת הבניין שלה, כמו גם מכירת זכויות האוויר מעל הכנסייה, לבנק העירוני הראשון. בתמורה, קיבלה הקהילה 9 מיליון דולר ונבחרה כשותפה בפרויקט פיתוח המגדל. הקהילה רשמה רווח נקי של 4 מיליון דולר, שכן הבניין החדש שלה עלה 5 מיליון דולר. במאי 1971 אישרו חברי הקהילה באופן רשמי את מכירת המבנה שלהם. יו סטאבינס ושות' נשכרו לפתח תוכניות לבניין גדול בשכונה, ובתחילת 1971 שכרה כנסיית סנט פיטר את אדוארד לאראבי בארנס כיועץ עיצוב. באותה תקופה היה לחברת סטאבינס ניסיון מועט יחסית בתכנון בניינים רבי-קומות. הניו יורק טיימס תיאר את האתר כ"אגף" לבניין הראשי של הבנק הראשי של הבנק הלאומי הראשון של העיר בפארק אווניו 399. במאי 1971 הצביעה קהילת כנסיית סנט פיטר על אישור מכירת הבניין הישן ובניית בניין חדש באותו מבנן, ובתחילת 1973 עברה הקהילה למיקום זמני בכנסייה הפרסביטריאנית המרכזית . עד יולי 1973 הושלמה רכישת הקרקע כמעט לחלוטין, אם כי המגרש האחרון לא נרכש עד נובמבר 1975, אז נרכש המגרש ברחוב שלישי 884. המגרשים עלו 40 מיליון דולר והפכו אותו למבנן העירוני היקר ביותר בעולם באותה תקופה. המגרש היחיד במבנן שלא נרכש על ידי הבנק הלאומי הראשון של העיר היה השדרה השלישית 880, שבנייתו הושלמה בשנת 1965, והסוכנים ראו בו חדש מדי מכדי לייעד אותו להריסה. תהליך התכנון ואישורי עירייה בנוסף לעיצוב הסופי של המגדל נבחנו על ידי סטאבינס ועמיתיו לפחות שש הצעות חלופיות עם עיצובים שונים של גגות. תוכניות מוקדמות הציגו חלופה לביצוע עמודים בכל פינה של המגדל. תוכניות אלו בוטלו מכיוון שהעמוד הצפון-מערבי ניצב בתוך שטח כנסיית סנט פיטר הלותרנית, והכנסייה רצתה שהבניין שלה יהיה נפרד לחלוטין מבחינה מבנית מהמגדל. לפני שהוכרזו התוכניות הרשמיות למגדל תכננו האדריכלים גג משופע בזווית של 45 מעלות, שהיו אמורות להיות בו טרסות הפונות מערבה עבור בנייה של כ-100 דירות, אך מחלקת תכנון העיר של ניו יורק (DCP) לא אישרה שינוי ייעוד שיאפשר שימוש זה. לאחר מכן סובבו האדריכלים את הגג דרומה כדי להתאימו להצבת קולטי שמש שטוחים. ב-24 ביולי 1973 נחשפו בפומבי תוכניות הפרויקט, שנקרא אז מרכז סיטיקורפ. התוכניות כללו מגדל בגובה 280 מטר עם עמודי תמך גדולים, שהתנשאו לגובה 34 מטרים מעל פני הרחוב, מתחת למרכז כל חזית. תוכניות הפרויקט כללו גם אגף משרדים בן שמונה קומות, שלוש קומות של חנויות, רחבה ציבורית מעוצבת ובניין כנסייה חדש. עד אמצע 1973 נהרס בניין הכנסייה הישן של סנט פיטר והבנק הלאומי הראשון היה מוכר כבר בשם סיטיבנק, חברת בת של סיטיקורפ. הכומר של סנט פיטר, ראלף א. פיטרסון, תיאר את הפרויקט כ"מיזם נועז מאוד בסביבה עירונית". בשל התעקשותו של פיטרסון כללו התוכניות, בין היתר, רחבה נגישה לציבור עם אפשרויות לקניות. תוכניות מוקדמות לכנסייה הציגו גם עיצוב קובייתי. באפריל 1974 הוכרז העיצוב הסופי של הכנסייה עם חלון גג אלכסוני. באותה שנה אישרה העירייה את התוכניות למרכז סיטיקורפ. בנייה באפריל 1974 נערכו טקסי הנחת אבן הפינה למגדל אך, העבודה החלה רק שנים-עשר חודשים לאחר מכן. בניית המגדל הייתה תחת פיקוחה של ויויאן לונגו, שבעת השלמת הבניין בשנת 1977 הייתה בת עשרים וחמש. מרכז סיטיקורפ היה אחד המבנים הגדולים הבודדים במנהטן שהוקמו באמצע שנות ה-70 של המאה העשרים. בשיאה של הבנייה הועסקו שלושת אלפים איש עם שיא של 565 עובדים שפעלו באתר בו זמנית. עד סוף 1975 הושלם שלד הפלדה עד לקומה השמונה-עשרה. ב-7 באוקטובר 1976 עת שלד המגדל הגיע לסיומו, ניבאו גורמים רשמיים שמרכז סיטקורפ יהיה המבנה הגדול היחיד בעיר ניו יורק שיושלם בשנת 1977. ב-1 בנובמבר 1976 הונחה אבן הפינה לכנסיית סנט פיטר החדשה. בחודש שלאחר מכן רכש סיטיבנק שני בניינים ברחוב 53 מזרח מספר 148 ו-152, מדרום למגדל החדש. החברה לא התכוונה לפתח את המגרשים הללו אך, פעלו בהם מועדוני חשפנות שלדעת פקידי סיטיבנק יפחיתו את ערך המגדל. בזמן שמרכז סיטיקורפ נבנה ראה סגן נשיא הבנק לניהול נדל"ן, ארתור א. דריסקול, את שיעורי המשרדים הריקים בארבעה-עשר "בנייני משרדים יוקרתיים" סמוכים. באפריל 1977 עברו הדיירים הראשונים לבניין המשרדים. עד אוגוסט 1977, הושכר מרכז סיטיקורפ בתפוסה של 96 אחוזים, למרות ששכר הדירה הממוצע היה גבוה יותר בהשוואה לבניינים אחרים שנמצאו בקרבתו. שנים ראשונות פתיחה ב-12 באוקטובר 1977 נחנך מגדל משרדי סיטיקורפ. סטאבינס נשא נאום פתיחה בו תיאר את המגדל כ"גורד שחקים לעם". יותר מ-300 קמעונאים הגישו בקשה להפעיל חנויות בתוך מתחם הקמעונאות שבבסיס המגדל, המכונה השוק. כמעט כל שטח השוק הושכר, כאשר רובו הושכר על ידי קמעונאית ריהוט הבית קונרנ'ס , שתפסה 3,700 מטרים רבועיים. חלק מהקמעונאים האחרים כללו מסעדות המגישות מאכלים ממדינות שונות. סיטיבנק תכנן לתפוס 56,000 מטרים רבועיים על פני 26 קומות ולרכז את משרדיו במגדל מחמש כתובות אחרות במידטאון. הקומות הנותרות אוכלסו על ידי מגוון חברות, כולל חברות בתחומי המשפט והחשבונאות, כמו גם הקונסוליה הכללית של יפן וחברת הטכנולוגיה IBM. בזמן חנוכת מרכז סיטיקורפ הותקנו המאפיינים הסופיים של כנסיית סנט פיטר. ב-4 בדצמבר 1977 נחנכה כנסיית סנט פיטר, ובאותו חודש נחנכה גם קפלת נבלסון, בנפרד. בתחילה, הגג המשופע של המגדל יצר בעיית קרח במהלך החורף, שכן שלג וקרח החליקו במורד הגג אל המדרכה. יתר על כן, אולם הקניות היה בתחילה בשימוש מועט בלבד ולא היה מוכר לציבור הרחב. ביולי 1978 נפתחה הרחבה בשדרות לקסינגטון. בשנותיו הראשונות של המתחם הצטברו גירעונות כספיים לכנסיית סנט פיטר עקב עלויות שירות גבוהות, כמו גם אינפלציה וחוסר ניסיון בהשקעות. זאת למרות שהכנסייה הרוויחה מהשכרת חלק מהשטחים האחרים שבבעלותה במרכז סיטיקורפ. עד שנת 1980 מנתה סיטיקורפ 25,000 מבקרים מדי יום במתחם הקניות, אך עד אז חלק מהחנויות נסגרו עקב חוסר לקוחות. המשבר ההנדסי של 1978 ערך מורחב – המשבר ההנדסי במרכז סיטיקורפ עקב השינויים בחומרים ושיטות העבודה שנעשו במהלך הבנייה, היה המגדל, כפי שהושלם, פגיע להתמוטטות ברוחות עזות. התכנון המקורי של לה-מסורייר עבור תומכי העומס בצורת V היה במַחְבָּרים מרותכים. בשנת 1974 המליצה חברת בית לחם סטיל לשנות את התוכניות ולהשתמש במַחְבָּרים מוברגים כדי לחסוך בעלויות. שינוי זה התקבל על ידי מהנדסי משרדו של לה-מסורייר, אך לא אושר על ידי לה-מסורייר עצמו. יתר על כן, לה-מסורייר היה צריך במקור לחשב את המגדל לעומסי רוח הניצבים לחזיתות בלבד, זאת כנדרש בתקנות הבנייה של ניו-יורק. בבניינים טיפוסיים שתוכננו עד אותה עת היו העומסים מרוחות אלכסוניות, הניצבים לפינותיהם, פחותים ולא היוו את המקרה הקריטי בתכנון בניינים ומגדלים. לפי הניסיון המצטבר הזה נכתבו תקנות הבנייה של ניו-יורק. ביוני 1978, לאחר בירור והתרעה של סטודנטית להנדסה, דיאן הרטלי, חישב לה-מסורייר מחדש את ההטרחות והמאמצים הנגרמים למגדל עקב עומסי רוחות אלכסוניות. לה-מסורייר מצא שרוחות אלכסוניות מגדילות משמעותית את העומסים במחברים המוברגים. לאחר שביצע בדיקות על מקדמי הביטחון של המגדל, גילה כי הסיכוי הסטטיסטי להתרחשות אירוע רוח המסוגלת להפיל את מרכז סיטיקורפ הוא 1 ל-55 בשנה ממוצעת, או סיכוי של 1 ל-16 אם מרסן המסה המתכווננת (TMD) שעל הגג לא יפעל עקב הפסקת חשמל או מסיבה כלשהי אחרת. לה-מסורייר הציע לרתך לוחות פלדה על המחברים המוברגים כדי לחזקם וחברת קארל קוך נשכרה לביצוע הריתוכים. החל מאוגוסט 1978 התקינו צוותי הבנייה את הלוחות המרותכים בלילות. התיקונים הושלמו באוקטובר של אותה שנה, ולאחר מכן טען לה-מסורייר כי הסיכוי הסטטיסטי להתרחשות אירוע רוח חזקה מספיק כדי להפיל את הבניין הוא 1 ל-700 בשנה ממוצעת. עבודות התיקון והשיפוץ לא פורסמו באותה עת מתוך הבנה כי העניין יזרע תַּבְהֵלָה בציבור הרחב. רק מעט מאוד אנשים בכירים קיבלו הודעה על הבעיה וביניהם ראש עיריית ניו יורק. התרחשות האירוע במהלך שביתת העיתונים בניו יורק בשנת 1978 תרמה לשמירה על העמימות בנושא. מאחר שלא אירע כשל מבני נחשף היקף המשבר ההנדסי בפומבי רק בשנת 1995 עם פרסום מאמר ארוך בעיתון הניו יורקר. הערכה מחודשת של המשבר ההנדסי בשנת 2019 על ידי המכון הלאומי לתקנים וטכנולוגיה, תוך שימוש בטכנולוגיה מודרנית, הצביעה על כך שעומסי הרוחות האלכסוניות לא היו חמורים כפי ששיערו לה-מסורייר והרטלי. שנות ה-80 וה-90 של המאה העשרים לאחר השלמת בנייתו חולק מרכז סיטיקורפ לשלושה בעלים נפרדים בסגנון בית משותף. בית אחד היה בבעלות הכנסייה, בעוד ששני האחרים כללו 61.55% ו-32.85% בקומות המשרדים. באוקטובר 1987 מכרה סיטיקורפ את 61.55 האחוזים (המורכבים מהקומות 23 עד 59), יחד עם שליש ממניותיה במטה לשעבר בפארק אווניו 399, לחברת הביטוח דאי-איצ'י ליף תמורת 670 מיליון דולר. סיטיקורפ השתמשה ברווחים מהמכירה כדי לצמצם את הפסדיה, שהסתכמו במחצית הראשונה של 1987 ב-2.32 מיליארד דולר. חברת סיטיקורפ המשיכה להחזיק בקומות הנותרות במרכז סיטיקורפ. באותה תקופה פיתחה סיטיקורפ את כיכר וואן קורט מעבר לנהר המזרחי בשכונת לונג איילנד סיטי שבקווינס. הבניין החדש בקווינס היה במרחק תחנת רכבת תחתית אחת ממרכז סיטיקורפ ומרחוב פארק אווניו 399, מה שאפשר לסיטיקורפ לפצל את משרדיה בין הבניינים. אטריום הקניות של השוק התדרדר בשני העשורים שלאחר השלמת בנייתו של מרכז סיטיקורפ. במאי 1995 החלה חברת סיטיקורפ בשיפוץ של אטריום הקניות, שתוכנן על ידי משרד האדריכלים גוואטמי סיגל ושות' אדריכלים בסכום של 15 מיליון דולר ונמשך שמונה-עשר חודשים. ריצוף הלבנים הוחלף בטרצו, הותקנו שלטים חדשים מחוץ לכל חנות, וסודרו מחדש רכיבי תנועה כגון מיקום המדרגות הנעות. החנויות באטריום הקניות התחלפו במרכז סיטיקורפ וחנות הספרים בארנס אנד נובל הפכה לשוכרת עוגן , בשטח של 3,700 מטרים רבועיים. המאה ה-21 העשור הראשון והשני בסוף שנת 2000 העמידה סוכנות הידיעות ג'ונס לאנג לה-סאל של דאי-איצ'י למכירה את מגדל המשרדים במלואו (שנודע מאז בשם מרכז סיטיגרופ). דאי-איצ'י וסיטיגרופ - האחרונה שבהן הוקמה בשנת 1998 באמצעות מיזוג של סיטיקורפ וחברות טרוולרס - הסכימו למכור במשותף את האחזקות בכל המגדל. בינואר 2001 הציעו ריצ'רד ואריק ד. הדר, מיזם של אב ובן, 725 מיליון דולר עבור אחזקת דאי-איצ'י. לצורך הרכישה לקח אריק הדר משכנתה ראשונה בסך 525 מיליון דולר מדויטשה בנק והלוואת מימון ביניים בסך 150 מיליון דולר מממשלת סינגפור . המכירה התעכבה לאחר שבוסטון פרופרטיס הציעה לרכוש את אחזקת דאי-איצ'י. חברת אלייד פרטנרס של אריק הדר, יחד עם בוסטון פרופרטיס, השלימו בסופו של דבר את רכישת כל המשרדים במגדל באפריל. המחיר היה 755 מיליון דולר, כולל עלויות סגירה ומיסים, וסיטיגרופ עברה לרחוב פארק 399. אחד העמודים חוזק מבחינה מבנית לאחר מתקפות ה-11 בספטמבר, והותקנו עמודי מגן על המדרכה. בשנת 2006 רכשה בוסטון פרופרטיס את חלקה של אלייד פרטנרס במרכז סיטיגרופ תמורת 100 מיליון דולר. באותה שנה החלה בוסטון פרופרטיס למתג מחדש את המגדל כ"שדרות לקסינגטון 601". נבנה לובי חדש בשדרות לקסינגטון והכניסה לקומות המגדל הועברה מרחוב 53 לשדרות לקסינגטון. בנוסף, הותקנה רמפה ברחוב 53 ואזור קבלה נוסף לכניסה הצפונית של כנסיית סנט פיטר. בשנת 2010 נכנס שינוי שם המגדל לתוקף. בוסטון פרופרטיס שקלה גם למכור את זכויות השם למגדל. עד 2013 שכנה סיטיגרופ רק בשלוש קומות במרכז סיטיגרופ. בשנה שלאחר מכן מכרה בוסטון פרופרטיס 45 אחוזים ממניות סיטיגרופ, יחד עם אחזקות יחסיות בבניין המשרדים אטלנטיק וורף וברחוב פדרל 100 בבוסטון, לחברות הקשורות לניהול ההשקעות בנורגס בנק . חברות אלו שילמו סכום כולל של 1.5 מיליארד דולר. בוסטון פרופרטיס שקלה להתחיל בשיפוצים במגדל עד 2016. ביולי 2016 הגישה החברה תוכניות שינוי לרחבה, והחלה לפנות את החלל באגף המשרדים. ועדת שימור ציוני הדרך של העיר ניו יורק (LPC) הגדירה את המגדל כאתר עירוני בדצמבר. באותו חודש הודיעה בוסטון פרופרטיס על תוכניותיה לשפץ את אגף המשרדים, שימותג מחדש לרחוב 53 מזרח מספר 159. במרץ 2017 חשפה גנסלר את התכנון שלה לרחבת כניסה משופצת וחלל אטריום חדש, והעבודה על הרחבה החלה ביוני, כאשר המזרקה המקורית (שהייתה חלק מהייעוד של אתר ההיסטורי) נהרסה. בשנת 2018 הושכר כל השטח באגף רחוב 53 מזרח 159 ל-NYU Langone Health . בסוף 2019, לאחר השלמת השיפוץ, חתמה אנה קסטלאני על חוזה שכירות לאולם אוכל בשטח של 930 מטרים רבועיים בבסיס מרכז סיטיגרופ. באוקטובר 2019 הסכימה חברת etc.venues, שבסיסה בלונדון, להפעיל מרכז כנסים בשטח של 2,800 מטרים רבועיים בקומה ה-14. שנות העשרים בשנת 2021 ניזוקה כנסיית סנט פיטר במרכז סיטיגרופ באופן קשה, לאחר שקו מים עירוני ראשי התפוצץ והציף את החלל שלה. הכנסייה עברה תיקוני חירום שהושלמו לאחר שנה. בנוסף, בוסטון פרופרטיס הסבה את אטריום הקניות לאולם אוכל בשם יו. בדצמבר 2021 מימנו בוסטון פרופרטיס וחברת ההשקעות נורגס בנק מחדש את מרכז סיטיגרופ באמצעות משכנתא של מיליארד דולר מארבעה בנקים. באותה עת, שטחי המשרדים במגדל היו מאוכלסים בשיעור תפוסה של 96.3%, והשוכרים כללו בעיקר חברות פיננסיות ומשרדי עורכי דין. בשנת 2022 הייתה קבוצת בלקסטון אחת השוכרות הגדולות ביותר בבניין עם שטח של כ-30,300 מטרים רבועיים. שוכרים גדולים אחרים עד אז כללו את סיטיבנק, קרקלנד אנד אליס ופרשפילדס ברוקהאוס דרינגר . אדריכלות מרכז סיטיגרופ מורכב משלושה מבנים: מגדל המשרדים, האגף, ומקום קדוש לכנסיית סנט פיטר למרגלות מגדל המשרדים. המגדל תוכנן על ידי האדריכל יו סטאבינס, יחד עם משרד האדריכלים השותף אמרי רות' ובניו, עבור "בנק העיר הלאומי הראשון של ניו יורק" (לימים סיטיבנק). מבין המנהלים האחרים במשרד יו א. סטאבינס ושות', האדריכל פיטר ווייטוק היה המעורב ביותר בתכנון, בעוד מנהל הפרויקט וו. איזלי האמר פיקח על הבנייה. בנוסף, אדוארד לאראבי בארנס היה האדריכל היועץ, וחברות לה-מסורייר וג'יימס רודרמן היו מהנדסי המבנים. הקבלן הראשי היה תאגיד הבנייה HRH (שנרכש על ידי תאגיד הדיור סטארט במהלך בניית המגדל), וקבלן הפלדה היה חברת בית לחם סטיל. קבלנים רבים סיפקו חומרים נוספים לבניין. צורה וחזית מגדל מרכז סיטיגרופ מתנשא לגובה של 59 קומות וגגו בגובה של כ-279 מטרים מעל פני הקרקע. מכיוון שבסיסו מצוי בגובה הקומה ה-13 מעל פני הקרקע, יש למגדל 46 קומות שמישות. בזמן השלמתו היה מרכז סיטיקורפ הבניין השביעי בגובהו בעולם והבניין החמישי בגובהו בניו יורק. בנוסף למגדל הראשי בן 59 הקומות, ישנו אגף ברחוב 53 מזרח 159 עם שש או שבע קומות. הוא משתרע מזרחה עד לשדרה השלישית וכולל חלק ממתחם הקניות של הבניין. ברחוב 54 נמצא רציף טעינה ופריקה המשרת את המגדל, האגף והכנסייה. למגדל ולאגף שלו חזיתות המעוצבות באופן דומה. החזית עשויה מאלומיניום מאולגן ולוחות זכוכית מחזירי אור. כל מקטע בחזית הוא בגודל 3.70 על 2.70 מטרים ומורכב גם מלוחות זכוכית וגם מלוחות אלומיניום. כדי לחסוך באנרגיה, כל חלון מזוגג בזיגוג כפול והחלונית הפנימית מצופה בציפוי כרום. החלונות בכל קומה מופרדים על ידי קורות אלומיניום שטוחות. קורות החזית יוצרו על ידי חברת Flour City Architectural Metals, חברה שבסיסה בגלן קוב, ניו יורק . האלומיניום בצבע כסף, כמו זה שבבניין פפסי קולה וצ'ייס מנהטן פלאזה 1, מכיוון שסטאבינס חשב שצבע כהה לא יאפשר לצופים "לראות את הצילה והצל". החזית בעלת עובי בידוד של 51 מילימטרים, כפול מכמות הבידוד שנחשבה רגילה בזמן הבנייה. האלומיניום לוטש כדי להחזיר את חום השמש. גג הגג המשולש של מרכז סיטיגרופ משופע בזווית של 45 מעלות, מתנשא לגובה של 49 מטרים מעל הקומה העליונה ופונה דרומה. הגג תוכנן במקור לפנות מערבה ולהכיל מספר טרסות, אך האדריכלים סובבו את הגג דרומה כדי להתאימו לקולטי שמש שטוחים, שלדעתם ייצרו מים חמים שיוכלו לייבש לחות באוויר ולהפחית את הצורך באנרגיה אחרת לקירור. החל מפברואר 1975 ערכו מהנדסים מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) מחקר היתכנות בן שנים-עשר חודשים להתקנת מערכת כזו. לאחר השלמת המחקר המערכת נגנזה בגלל החיסכון הקטן מהצפוי, עלות המערכות המכניות המשופרות הנדרשות, בעיות עם הספקים, וייצור אנרגיה לא מספק של המערכת. גם לאחר שתוכניות קולטי השמש נגנזו העיצוב נשמר. סטאבינס כתב שהגג "מקל על האחידות של מגדלים שטוחים המתרבים במרכז העיר". עובדה זו הפכה את מרכז סיטיקורפ לגורד השחקים הפוסטמודרני הראשון בניו יורק עם גג דקורטיבי לחלוטין. בשנת 1983 הותקנו על הגג גם בפאנלים סולאריים, כאשר קונסולידייטד אדיסון וסיטיבנק מימנו ניסוי של פאנלים סולאריים בן ארבע שנים. רחבה יחד עם מרכז סיטיקורפ נבנתה רחבה גדולה בעומק של 3.7 מטרים מתחת לפני הרחוב. הרחבה תוכננה על ידי חברת אדריכלות הנוף סאסקי אסושיאייטס . מסאו קינושיטה וסטיוארט דוסון מסאסקי אסושיאייטס היו האדריכלים האחראים הבכירים ביותר על עיצוב הרחבה. העידוד לנוכחות הרחבה נשאב מההחלטה על תוכנית בניין עיר של שנת 1961, שהעניקה שטח קרקע נוסף ליזמים בעיר ניו יורק כ"בונוס" תכנון קרקע על הכללת שטח פתוח מחוץ לבניינים שלהם. בעוד שיזמים רבים ניצלו את ה"בונוס" מצאה מחלקת תכנון העיר של ניו יורק בשנת 1975 כי רבות מהכיכרות והרחבות הללו נעו בין "מקומות קודרים ועגומים" לבין כאלה שהיו "מאיימים ועוינים לחלוטין". בתגובה, בשנת 1967 הקימה ועדת התכנון העירוני את "קבוצת העיצוב העירוני" כדי לקבוע כיצד לשפר את עיצובי הכיכרות והרחבות, והשפיעה על מדריך עיצוב שפרסמה ועדת התכנון העירוני בשנת 1975. עיצוב הרחבה של מרכז סיטיגרופ גובש סופית בשנת 1973, והוא כלל רבים מאותם מאפיינים שתוארו במדריך, כגון רחבה חיצונית, אזור הולכי רגל מקורה וארקדה המשתרעת לאורך המבנן. שטח הכיכר הוא 560 מטרים רבועיים. על פי חוקי התכנון, נוכחות הרחבה אפשרה לתכנן את המגדל ביחס שטח רצפה מרבי של 18:1, גבוה יותר מיחס 15:1 שאושר עבור האזור. הגישה לרחבה היא באמצעות גרם מדרגות אלכסוני שכיוונו צפון-מזרח מפינת שדרות לקסינגטון ורחוב 53. בצד הדרומי של הרחבה נמצאת כניסה לתחנת הרכבת התחתית של שדרות לקסינגטון/רחוב 51. הכניסה למרכז סיטיגרופ שעל המדרכה מחליפה שתי כניסות קודמות לרכבת התחתית. הצד הצפוני של הרחבה מוביל לכניסה לכנסיית סנט פיטר. במהלך בניית הרחבה, היזמים שיתפו פעולה עם גופים ציבוריים רבים שהיו מעורבים בפרויקט, כולל רשות התחבורה המטרופוליטנית , שהפעילה את תחנת הרכבת התחתית. הרחבה, מתחם הקניות הפנימי והמדרכות בוצעו בתחילה בריצוף לבנים חומות. מספר אדניות גדולות, ספסלים ועצי גלדציה תלת-קוצית היו פזורים ברחבי הרחבה. במקור הייתה גם מזרקה במרכז הרחבה, שתוכננה לטשטש רעשים מהסביבה, בדומה למזרקה בפארק פיילי הסמוך. מזרקה זו, שעוצבה בסגנון ברוטליסטי, נהרסה בשנת 2017. כיום, לא נותר אף אחד מהקישוטים המקוריים ברחבה. הרחבה המודרנית כוללת מפלים מדורגים על חומותיה המערביות והדרומיות. כנסיית סנט פיטר הלותרנית כנסיית סנט פיטר הלותרנית נמצאת בשדרות לקסינגטון 619, בפינה הצפון-מערבית של מרכז סיטיגרופ. חלקה החיצוני תוכנן על ידי סטאבינס והאמר וחלקה הפנימי עוצב על ידי וינילי אסושיאייטס . קהילת הכנסייה אישרה לסיטיקורפ להקים את מגדל המשרדים רק אם ייבנה מבנה, שאינו מחובר מבחינה מבנית למגדל, באותו מיקום בו שכן הבניין הישן של הקהילה. אנדרו אלפרן וסימור דורסט אפיינו את ההסכם כ"חיבור אגומני של אלוהים וממון לטובת שניהם". בנוסף, לא היה אמור להיבנות מעל שטח הכנסייה דבר בלפחות 63 אחוז משטחה. לדברי סטאבינס, היעדר החיבור המבני ייתן לכנסייה "מרחב נשימה" משלה. בשנת 2004 תוארה הכנסייה על ידי הסופר האדריכלי דייוויד וו. דאנלאפ כ"מקדש האדריכלי המוצלח ביותר של העיר לאחר המלחמה". הכנסייה הייתה מחוברת במקור ישירות לאגף של מרכז סיטיגרופ, אך החיבור בוטל באמצע שנות ה-2000 עקב חששות ביטחוניים שנגרמו מפיגועי 11 בספטמבר. המבנה מתנשא לגובה של כ-18 מטרים מעל הקרקע ו-26 מטרים מעל מפלס הרחבה. רוב חזיתות הבניין מחופות בגרניט קלדוניה חום משובץ באבן גזית. גג הנחושת מצופה בעופרת. החומרים נועדו לבסס זהות ייחודית לכנסייה תוך כדי שיוכה למגדל המשרדים. חלון הגג חוצה אותו מדרום-מערב לצפון-מזרח, ומאפשר לעוברים ושבים להסתכל פנימה. ישנם חלונות אנכיים מתחת לשני קצוות חלון הגג. חלון נוסף בפינת שדרות לקסינגטון ורחוב 54 מאפשר להביט בעוגב שבפנים. ממזרח, ברחוב 54, נמצאת תוספת בת קומה אחת עם חזית אלומיניום, הדומה לחזית מגדל המשרדים, המכילה כניסה משנית לקפלת נבלסון ולנרתקס של הכנסייה. כניסה שלישית מובילה דרומה לרחבה ולכניסה לרכבת התחתית. סטאבינס התכוון שצורת המבנה תדמה לזוג ידיים מורמות לתפילה, בעוד שצופים אחרים השוו אותו לאוהל או לסלע. ארנלדו פומודורו עיצב צלב ברונזה לחזית, שהותקן בשנת 1982 ומידותיו 2.4 מטרים על 1.8 מטרים. חלל הפנים של הכנסייה מחולק לשני מפלסים עיקריים. במפלס העליון הנרתקס עם דלפק קבלה, אליו ניתן להגיע מרחוב 54 וכולל גרם מדרגות היורד לחדר אורחים במפלס התחתון. הקיר המערבי של הנרתקס מכיל פתח לקפלת נבלסון, בה יש 24 מושבים; הקפלה קרויה על שם מעצבתה, לואיז נבלסון. חדר האורחים בקומה התחתונה הוא חלל מרופד בשטיח עם תקרה מונמכת , עמודים עגולים ודלתות המובילות מערבה אל ההיכל הקדוש. ההיכל הקדוש עצמו צמוד ומעט מתחת למפלס הרחבה התחתונה, עם עיטורים פשוטים הכוללים קירות ותקרה מגבס, רצפות גרניט ורהיטים מעץ אלון אדום. בהיכל יש ספסלים ניידים היכולים להכיל עד 850 איש וכריות עם עיצובים גאומטריים שנוצרו על ידי וינילי אסושיאייטס. עם השלמת בניית הכנסייה, הוצב עוגב דו-ידניים ודו-פדלי עם 2,175 חלילים בפינה הצפון-מערבית של היכל הקדוש. במבנה קיים גם תיאטרון קופסה שחורה, ספרייה, מטבח, מעון יום, משרדי כמורה, חדרי הלבשה, חדרי מקהלה וחדרי הרצאות וקהילה. חלק מהחללים הללו נמצאים במרתף מתחת למפלס התחתון. במהלך השנים שימש תיאטרון מרתף הכנסייה את תיאטרון יורק . כנסיית סנט פיטר מארחת גם משרד ג'אז שנוסד על ידי הכומר ג'ון גרסיה גנסל, שבשנת 1965 הפך לכומר של קהילת הג'אז. משרד הג'אז מימן מספר תוכניות במהלך השנים, כגון הופעות ג'אז חופשי למרגלות מגדל המשרדים. הכנסייה אירחה טקסי זיכרון והלוויות למוזיקאי ג'אז כמו מיילס דייוויס, דיזי גילספי ות'לוניוס מונק. מאפיינים מבניים קומות המגדל בנויות מתומכות צינוריות. המידות של כל קומה במגדל הן 47.85 על 47.85 מטרים, או שטח של כל קומה במגדל הוא 2,290 מטרים רבועיים בסך הכל. בתוך קומות המשרדים משובצים פירי המעליות ומדרגות החירום בליבת שירות שבמרכז כל קומה (גרעין). שטח הליבה או הגרעין הוא כ-21 על 21 מטרים, בעוד שרוחב הרצפה סביב הליבה ועד לקיר החזית הוא קצת פחות מ-14 מטרים. בסך הכל, מרכז סיטיגרופ בנוי מ-22,000 טון פלדה - כ-40% מהכמות בה השתמשו בבניין אמפייר סטייט. עמודי תמך המגדל נתמך על ידי ארבעה עמודי תמך גדולים. גובה כל אחד מהם כ-34 מטרים ומידות החתך שלהם 7.30 על 7.30 מטרים. הכלונסאות נמצאות מתחת למרכז של כל חזית . המרחק בין פינות הבניין לגרעין הוא 22 מטרים (זיז). לדברי סטנלי גולדשטיין ממשרדו של לה-מסורייר בניו יורק, עמודי תמך במרכז כל חזית יוכלו לעמוד בכוחות של רוחות אלכסוניות הבאות בניצב לפינות, דומה לעמודי תמך בפינות. בנוסף, עמודי התמך אפשרו לתכנן לבניין יסודות קטנים יותר בהשוואה לבניין קונבנציונלי בגודל דומה. כל אחד מהעמודים הבודדים מורכב מארבע קורות אנכיות; זוגות הקורות החיצוניות כבדות בהרבה מזוגות הקורות הפנימיות. עיצוב זה מונע מהעמוד לקרוס. בתוך העמודים נמצאות מדרגות חירום ותעלות למערכות מכניות. בשנת 2002, בעקבות פיגועי 11 בספטמבר שהתרחשו בשנה הקודמת, חוזק אחד מהעמודי המגדל במגני פלדה ונחושת על מנת לשפר את עמידותו בפני פיצוץ. באמצע הבניין יש גם גרעין מעליות מתומן, שגודלו 19 על 22 מטרים ונושא כמחצית מהעומסים המבניים הסטטיים (הקשורים לכוח המשיכה) של הבניין. לגרעין מעליות זה חזית מחופה באלומיניום והוא מכיל 20 מעליות. מתחת לקומה התחתונה של המשרדים קיימות בגרעיון רק המעליות וגרמי מדרגות החירום נמצאים בתוך עמודי התמך. תומכי V מעל עמודי התמך, בתוך קירות החזיתות, נמצאות זו מעל זו קורות נושאות עומס בצורת V. בכל חזית של המבנה יש שש קורות נושאות עומס בצורת V וגובה כל אחת מהן הוא שמונה קומות. עומסי הרוח מכל שמונה קומות מתרכזים בתומכות ומועברים למרכז המסגרת המבנית ומשם מועברים ל"עמודי תורן" ברוחב 1,500 מילימטרים המשתרעים על פני כל גובהו של המגדל. גודל עמודי התורן בבסיסיהם הוא 760 מילימטרים והם מתחדדים ל-460 מילימטרים מעל הקומה ה-40. הקורות האלכסוניות בכל V הן בגודל 360 מילימטרים ומתחברות לפאנלים סנדרל בראש כל קומה בת שמונה קומות, שגודלם 910 מילימטרים. לחלק העליון של כל קורה בת שמונה קומות (במקום בו קורות האלכסון פוגשות את פינות הבניין) אין עמודים אנכיים, ובכך נמנעים מהטרחות עומסי רוח בפינות המגדל. הקומה התשיעית, הפלטפורמה הנמוכה ביותר מעל עמודי התמך, מכילה מסגרת ממבנית בדומה לאלו המשמשות בגשרי שלוחה, שבהם עומסי הרוח מועברים כלפי מטה לעמודים. קומה זו משמשת כחלל למערכות מכניות. הקורות בצורת V אינן נראות מבחוץ אך ניתן לראותן מהמשרדים שבפנים; זאת בניגוד למבנים כמו מרכז ג'ון הנקוק בשיקגו, בהם ניתן לראות את הקורות האלכסוניות מבחוץ. לאחר השלמת מרכז סיטיקורפ, וו. איזלי האמר אמר שהוא חשב שזו טעות להסתיר את קורות ה-V, בעוד שלה-מסורייר אמר שסטאבינס דחה את רעיונו לקורות V חשופות. קורות ה-V חוברו במקור זו לזו באמצעות מעל מאתיים מחברים. בעקבות המשבר ההנדסי במרכז סיטיקורפ בשנת 1978, התקינו עובדים לוחות פלדה בעובי 51 מילימטרים מעל כל חיבור. פנים כלל השטחים להשכרה במגדל כ-120,000 מטרים רבועיים. אגף המשרדים ממזרח בעל שטח של כ-25,000 מטרים רבועיים. על פי מחלקת תכנון העיר, שטח הרצפה ברוטו של הבניין הוא 153,663 מטרים רבועיים, בעוד שלפי מרכז גורדי השחקים, שטח הרצפה של הבניין הוא 146,683 מטרים רבועיים. בסיס הכניסות למגדל המשרדים משדרות לקסינגטון ורחוב 53 צמודות לרחבה מצפון וממזרח, בהתאמה. הלובי הראשי של מרכז סיטיגרופ נגיש מהכניסה משדרות לקסינגטון, דרך גשר להולכי רגל המספק גם כניסה לכנסיית סנט פיטר. הכניסה הראשית מורכבת מקופסת זכוכית בגובה כפול עם צלעות פלדה, באורך 21 מטרים. בשנת 2010 נבנה הלובי הנוכחי כחלק משיפוץ רחב. במפלס הרחבה נמצאת כניסה נוספת העשויה מזכוכית ואלומיניום ותוכננה על ידי יורשה של יו סטאבינס ושות', קלינג-סטאבינס . למרגלות העמודים קיים מתחם קניות בן שלוש קומות, שנקרא במקור "השוק". הקומה התחתונה ביותר, המתאימה ללובי התחתון, כוללת אטריום בגובה 26 מטרים מלא צמחים, עם חלון גג בגודל 27 על 30 מטרים. בפינת השדרה השלישית ורחוב 54 הייתה כניסה לקומה התחתונה ביותר של אולם הקניות, בעוד שברחוב 54 הייתה כניסה לקומה השנייה. חזיתות החנויות עוצבו כך שישתלבו עם הרחבה והרחוב, עם משטחי רצפה דומים וקירות חיצוניים שקופים. בסך הכל, החנויות נועדו להיות מחויבות לעיר, סמל תאגידי ואטרקציה תיירותית, לדברי אחד מסגני הנשיא של סיטיקורפ, ארתור א. דריסקול. בין השנים 1987 ל-2008 קיים הבנק תערוכת דגמי רכבות בחלל בחודש דצמבר של כל שנה. בשנת 1995 שונה שמו של מתחם הקניות ל"חנויות במרכז סיטיקורפ", ובשנת 2016 הוא נודע בשם "אטריום". מאפיינים מכניים המעליות והמדרגות בקומות המשרדים מקובצות בגרעין מרכזי. בבניין 20 מעליות דו-קומתיות , אותן בנתה אוטיס וורלדווייד תמורת 7 מיליון דולר. למרות שכל אחת מהקומות העליונות או התחתונות של המעליות משרתת רק קומות זוגיות או אי-זוגיות, מבקרים יכולים לנוע בין קומות זוגיות ואי-זוגיות באמצעות דרגנועים. כל אחת מהמעליות מורכבת משני תאי מעלית סטנדרטיים הפועלים בו זמנית בפיר אחד. המעליות עולות ב-25 אחוז יותר ממעליות סטנדרטיות אך אפשרו הפחתה של 24 אחוז בשטח הרצפה שתפסו המעליות, מכיוון שאחרת היו נדרשים עשרים ושישה פירי מעליות חד-קומתיים. מאז 1932 ככל הנראה היו המעליות הדו-קומתיות של מרכז סיטיגרופ הראשונות שהותקנו בעיר ניו יורק, אז הושלם בניין שירותי הערים. בסך הכל, במרכז סיטיגרופ יש 38 מעליות. עם השלמת בנייתו של מרכז סיטיקורפ סיפקה מערכת "סופר-דואר" את הדואר של כל דייר ודייר. הדואר הנכנס מוין במרתף והועבר באמצעות מעליות לכל קומה, שם הדואר הועבר ידנית לתאים קבועים. הבניין הכיל גם 2,500 חיישנים לניטור המערכות המכניות, כגון מערכות חימום, אוורור ומיזוג אוויר (HVAC), תאורה, חשמל, מתזים, בטיחות חיים, אבטחה ומעליות. הגג המשופע מכיל ציוד מכני. הבניין נועד להיות חסכוני באנרגיה בהשוואה לבניינים בני דורו. אספקת המים שלו כללה כולה מים קרים; החום ממערכות המכניות של הבניין הוחזר לחימום המים וחללי המשרדים. חללי המשרדים קוררו באמצעות אוויר חיצוני בכל מקום שהיה מעשי. פסי התאורה הפלואורסצנטית בתקרה, שיוצרו על ידי ג'וזף לורינג ושות', צוידו במגני זכוכית כדי להפיץ אור מלאכותי על פני שטח רחב יותר. למרות שלא הותקנו קולטי שמש על הגג, המאפיינים האחרים נועדו להפחית את צריכת האנרגיה בעד 42 אחוזים, בהשוואה לבניין משרדים רגיל באותו גודל. במהלך הקיץ השתמשו בבניין במערכת מיזוג אוויר קונבנציונלית, שקיזזה את כל האנרגיה שנחסכה על ידי החזית המסיטת חום. מרכז סיטיקורפ היה גורד השחקים הראשון בעיר שיושם בו מרסן מסה מתכווננת (TMD). מרסן המסה המתכווננת, הממוקם בתוך החלל המכני על הגג, נועד לרסן תנועות נדנוד עקב רוחות ולהפחית תנועה הקשורה לרוחות בעד חמישים אחוזים. הציוד הייעודי לכך שוקל 360 טון וכולל גוש בטון בגודל 9.10 על 9.10 על 1.80 מטרים). הבלוק יושב על לוח פלדה מצופה שמן ויש לו שני מנגנוני קפיצים, אחד כדי לרסן תנועות מצפון לדרום ואחד ממזרח למערב. התקנת הציוד עלתה כ-1.5 מיליון דולר. לשם השוואה, עלות הפחתת התנועה של המגדל על ידי הוספת 2,500 טון של פלדה נוספת הייתה עשויה להגיע ל-5 מיליון דולר. השפעה ביקורת במהלך 1974 אושרו לבנייה במנהטן שלושה בנייני משרדים. כאחד מהם, זכה מרכז סיטיקורפ לתשומת לב תקשורתית רבה במהלך בנייתו. לאחר שהוכרז על העיצוב הסופי ביקרה הסופרת האדריכלית אדה לואיז הוקסטאבל את העיצוב בניו יורק טיימס באומרה כי המגדל "אינו רומנטי וללא רציונליזם מבני, אלא נראה כאילו הומצא בקפידה עם היגיון מעונה באמצעות סדרה של פשרות פרגמטיות ואסתטיות". עם השלמת המגדל נקטה הוקסטאבל בנימה פחות נוקשה ואמרה כי הוא מכיל "רצון ברור לאיכות עיצובית" למרות חסרונות הצורה והגג. כתב ב"ניו יורק דיילי ניוז" תיאר את מגדל המשרדים כטיפוסי לעיר ניו יורק, שהיה מושך תשומת לב רק אם היה נבנה במקום אחר. כתבת במגזין ניו יורק, סוזן סטפנס, הצהירה כי המגדל הוא פשוט גרסה שונה של גורד שחקים משנות ה-50, ורואה בגג ובבסיס בזבוז מקום. לאחר השלמתו זכה המגדל לביקורת מעורבת. מבקר האדריכלות פול גולדברגר כתב עבור הניו יורק טיימס שהגג יוצא דופן וכי למגדל חזית מחזירת אור וצורה מגוונת, אך שהעיצוב הכללי לא חדשני במיוחד. מבקר אדריכלות אחר, ג'ק איגן, כתב באופן דומה עבור הוושינגטון פוסט כי למגדל מאפייני עיצוב ייחודיים אך לא מעוררי נוסטלגיה או חדשנות. הוקסטאבל ראתה ברחבה הצלחה אדריכלית אך ציינה בינואר 1978 שמעט מאוד אנשים משתמשים בה. אוגוסט הקשר השני , לשעבר נציב הפארקים של העיר ניו יורק, תיאר את פנים האטריום כ"מקום בו כולנו יכולים לשמוח". אף על פי כן, הקשר השני האמין שחיפויי האטריום הכסופים וגופי התאורה אינם מסבירי פנים ומרמזים על פנים המגדל, וסטיבנס אמר כי היתרונות של האטריום לא חורגים מגבולות המעמד. מבקרים אחרים תיארו את מרכז סיטיקורפ באור חיובי ברובו. ההיסטוריון והסופר ג'ון טאורנאק תיאר את המגדל כ"גורד השחקים החדש והדרמטי ביותר" בניו יורק מאז השלמת כיכר רוקפלר 30 חמישה עשורים קודם לכן. האדריכל והסופר רוברט א. מ. שטרן אמר שמרכז סיטיקורפ הוא סיכום של "האופי האדריכלי והאורבני הייחודי שהפך את רחוב 53 למובלעת בתוך מרכז העיר ולמיקרוקוסמוס של מרכז העיר עצמו". האורבניסט והסוציולוג ויליאם ה. ווייט דיבר בחיוב על המגדל בשל שילובם של אלמנטים עיצוביים, כגון הרחבה החיצונית והמדרכה. המגדל זכה לשבחים גם בפרסומים מחוץ לאזור ניו יורק. הבולטימור סאן תיאר את המגדל כמתוחכם ופשוט למראה בו זמנית, בעוד שהאובזרבר של לונדון כתב כי המגדל היה "תרומה ייחודית" לקו הרקיע של איסט סייד של מנהטן. פרסים, ציון דרך עירוני ושימוש כסמל אורבני עם השלמת בנייתו זכה מרכז סיטיקורפ במספר פרסי אדריכלות. בשנת 1978 העניק מועדון העיר של ניו יורק למגדל את פרס בארד, אשר הכיר ב"מצוינות באדריכלות ובתכנון עירוני". באותה שנה העניק המכון האמריקאי לבנייה בפלדה (AISC) את פרס המצוינות האדריכלית שלו לסיטיקורפ על עיצוב המגדל. בשנת 1979 העניק המכון האמריקאי לאדריכלים (AIA) לסיטיקורפ פרס כבוד, ובשנת 1981 קיבלו יו סטאבינס ושות' את פרס הזיכרון ע"ש ר.ס. ריינולדס של המכון האמריקאי לאדריכלים על שימוש באלומיניום בעיצוב מרכז סיטיקורפ. בשנת 2007 דירג המכון האמריקאי לאדריכלים את מרכז סיטיגרופ ברשימת "האדריכלות האהובה על אמריקה" בין 150 הבניינים המובילים בארצות הברית. באמצע שנת 2016 הציעה ועדת שימור ציוני הדרך להגן על שנים-עשר בניינים במזרח המידטאון, כולל מרכז סיטיגרופ, וזאת לקראת השינויים המוצעים בתכנון האזור. ב-6 בדצמבר 2016 הגדירה הוועדה לשימור ציוני דרך את מרכז סיטיגרופ כציון דרך עירוני. ההכרזה הפכה את מרכז סיטיגרופ לציון הדרך הצעיר ביותר בעיר באותה תקופה. בשנת 2025 נוספה כנסיית סנט פיטר במרכז סיטיגרופ למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים. הגג המשופע של הבניין משמש למטרות פרסום ומיתוג. לדוגמה, הוא כלול בתווית של קפה צ'וק פול או'נאטס . בנוסף, הפינה השמאלית העליונה של האות "M" הראשונה בלוגו של מנהטן מיני סטורג' שופעה כדי להידמות לגג מרכז סיטיגרופ. ראו גם גורדי שחקים בניו יורק לקריאה נוספת קישורים חיצוניים שדרות לקסינגטון 601 באתר חברת bxp (אנגלית) שדרות לקסינגטון 601 באתר המועצה לעירוניות אנכית (CVU) מרכז סיטיגרופ באתר SkyscraperPage מרכז סיטיגרופ באתר ArchDaily מרכז סיטיגרופ באתר archiweb מרכז סיטיגרופ באתר Structurae ביאורים הערות שוליים