המילואים של צבא ארצות הברית

המילואים של צבא ארצות הברית (באנגלית: United States Army Reserve) הוא כוח המילואים המרכזי של צבא ארצות הברית. כוח זה, יחד עם המשמר הלאומי של הצבא מהווים את כוח היבשה של מרכיבי המילואים של הכוחות המזוינים של ארצות הברית. מפקדת כוח המילואים ממוקמת בפורט בראג. המילואים של צבא ארצות הברית הוא כוח פדרלי מבוזר ומפוזר גאוגרפית עם יותר מ-1,000 מתקנים הפרוסים ברחבי ארצות הברית. היסטוריה מקורות שורשיו של כוח המילואים של צבא ארצות הברית מתחילים ב-23 באפריל 1908, כאשר הקונגרס קיבל את הצעת חוק 1424 של הסנאט. מעשה זה אישר לצבא ארצות הברית להקים כוח מילואים של קציני רפואה. שר המלחמה יכול להורות על קצינים אלה לתפקיד פעיל בזמן חירום. זו הייתה העתודה הפדרלית הראשונה של ארצות הברית. ארבע שנים מאוחר יותר, אישור חוק תקציב הצבא של שנת 1912 נתן את אות הפתיחה להקמת מילואים רגילים של צבא קבע, מילואים פדרליים מחוץ לחיל המילואים הרפואיים. לאחר מלחמת העולם הראשונה, על פי חוק ההגנה הלאומית של 1920, הקונגרס ארגן מחדש את כוחות היבשה של ארצות הברית על ידי הסמכה של צבא סדיר, משמר לאומי ומילואים מאורגנים (קצינים מילואים וחיל מילואים מגויס) בגודל בלתי מוגבל, שהפך מאוחר יותר למילואים של הצבא. ארגון זה סיפק מאגר בזמן שלום של קציני מילואים מאומנים וגברים מגויסים לשימוש במלחמה. המילואים המאורגנים כללו את חיל המילואים לקצינים, חיל המילואים המגויס וחיל ההכשרה לקציני מילואים (באנגלית: Reserve Officers' Training Corps) בין שתי מלחמות עולם דיוויזיות הרגלים של המילואים שהוקמו מיד לאחר מלחמת העולם הראשונה המשיכו בדרך כלל את חלוקת המורשת והאזור הגאוגרפי של דיוויזיות הצבא הלאומי ששירתו במלחמה. באופן רשמי הם התקיימו עם מקסימום הקצינים שלהם ושליש מהמתגייסים שלהם. התקיימו גם יחידות בזרועות אחרות של הצבא מלבד חיל הרגלים, כגון תותחנים, פרשים, מהנדסים, רפואה, קשר, לוגיסטיקה וחימוש. במרץ 1926, אישרה מחלקת המלחמה של ארצות הברית את איוש יחידות הצבא הסדיר בסטטוס "לא פעיל" עם קציני מילואים מאורגנים, תוך ביטול תוכנית ה"שותפים הפעילים" ששימשה בעבר עבור יחידות אלו. כמעט כל גדודי החי"ר "לא פעילים של הצבא הסדיר" (RAI) ויחידות רבות אחרות היו מסונפות ליחידות הדרכה של קציני מילואים (ROTC) בסביבתם. הפרופסור למדעי הצבא וטקטיקה בבית הספר או הקצין הבכיר בצבא הסדיר של האגף ביחידה ששובץ לתוכנית ה-ROTC שימש כמפקד היחידה, והיחידה אוכלסה בבוגרי התכנית. עד 1 באוקטובר 1933, הפיקוד על כל יחידות הראי"ה הועבר לקציני מילואים. חלק מהשייכות התפוגגו במהלך שנות ה-30, אך יחידות RAI היו מהפעילות ביותר. השימוש הקוהרנטי ביחידות המילואים המאורגנים ובכוח האדם לקה בחסר בתקופה שבין המלחמות. בעוד שפקודות הצבא קבעו כי "המטרה הסופית באימונים של יחידות המילואים המאורגנת בזמן שלום היא לספק יחידות מאומנות חלקית שניתן להרחיב בקלות לכוח מלחמה ולהתאמן לחלוטין בשעת חירום", כתב ההיסטוריון וויליאם ג'יי וולי כי, "השאלה אם יחידות המילואים צריכות להיות מודאגות בעיקר בגיוס והכשרת צבא אזרח מתגייס, או שאף פעם לא הייתה מוכנה לגיוס מחדש. בשנות ה-30 רפורמות במאמצי ההכשרה עברו לעיתים קרובות בין אחת לשנייה משתי היעדים." השירות במילואים המאורגן בתקופת בין המלחמות לא היה מושך כפי שציפה הצבא, וסבל בגלל מימון מוגבל שהגביל את אפשרויות האימונים. תרגילי אימונים שבועיים לא פעילים לא היו בתשלום, וקצין מילואים מאורגן ממוצע נצטווה לתפקיד פעיל למשך שבועיים של הכשרה בתשלום רק פעם בשלוש או ארבע שנים; כמה קצינים התאמנו כמעט מדי שנה, לרעת אחרים שנאלצו להמתין עד שבע שנים בין הזדמנויות אימונים. התחלופה בחיל המילואים של הקצינים הייתה גבוהה, שכן לגברים רבים ב-ROTC חובה היה עניין מועט בענייני צבא, ואפשרו לחמש שנות העמלות שלהם לפוג מבלי להגיש בקשה למינוי מחדש. בתחילת שנות ה-30, בוגרי ROTC הפכו לקבוצת הקצינים הגדולה ביותר בחיל המילואים של הקצינים. מלחמת העולם השנייה היקף ההתגייסות המוגבלת של צבא ארצות הברית לפני מעורבותה במלחמת העולם השנייה - "מדינה לא של מלחמה ולא של שלום" - שיבש את כוח המילואים. החל מאמצע 1940, מספר רב של קציני מילואים החלו להיקרא לשירות פעיל בנפרד והוקצו ליחידות הצבא הסדיר המתרחבות, וליחידות המשמר הלאומי לאחר אישור גיוסו של אותו רכיב באוגוסט. ב-30 ביוני 1940, 2,710 קציני מילואים היו בשירות פעיל, אך ב-15 במאי 1941, מספרם עמד מעל 46,000, וב-30 ביוני של אותה שנה מספרם עמד על 57,309 קצינים. הצורך בקצינים צעירים ומוסמכים בדרגות פלוגה (סגנים וקברניטים) היה חריף, ועד אמצע 1941, 75 עד 90 אחוז מהקצינים ביחידות הצבא הסדיר ו-10 אחוזים ביחידות המשמר הלאומי היו קציני מילואים. עד דצמבר 1941, 80,000 קציני מילואים היו בשירות פעיל, ועד סוף 1942, 140,000 קציני מילואים דרך מסלולים שונים היו בשירות פעיל, אך עד לתאריך זה, 12,10 לא קיבלו פקודות כאלה. ב-6 בפברואר 1942, הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט חתם על צו ביצועי 9049, אשר הורה "להיכנס לשירות הצבאי הפעיל של ארצות הברית...למשך המלחמה הנוכחית ובמשך שישה חודשים לאחר סיומה... כל אחד מהארגונים והיחידות וכל אנשי המילואים המאורגנים שלא בשירות כזה;" מכיוון שרוב קציני המילואים כבר היו בתפקיד פעיל, זה הסתכם במסמך "יחסי ציבור". בגלל מהלך ההתגייסות של 1940–1941, "מעטים מקציני המילואים שהוקצו במקור ל... יחידות היו זמינות לתפקיד איתם. כתוצאה מכך, היחידות כפי שהופעלו היו דמיון קטן לאלו של ימי שלום". הסדר ולוח הזמנים שבהם צוו דיוויזיות חי"ר מילואים מאורגנות על בסיס המיקום הפעיל של מלחמת העולם הראשונה (במידה ומספר החיילים החלים), זכה למספר חובות פעיל של מלחמת העולם הראשונה. זמינות אתרי אימונים, ויכולת הצבא לספק צוות אוגדה ותחליפי מילוי. המלחמה הקרה בסיס חילות טנטטיבי עבור חיל המילואים המאורגן (באנגלית: Organized Reserve Corps), שהוכן במרץ 1946, התווה 25 דיוויזיות: שלוש שריון, חמישה מוטסים ו-17 חיילי רגלים. מייג'ור גנרל ריי א. פורטר הציע לפיכך לסווג מחדש את כל החטיבות מסוג A כיחידות B. לבסוף, מחלקת המלחמה הסכימה וביצעה את השינויים המתאימים. למרות שהמחלוקת על יחידות מסוג A נמשכה מספר חודשים, מחלקת המלחמה המשיכה בארגון מחדש של דיוויזיות חיל המילואים המאורגן במהלך קיץ 1946. כמו כן, מחלקת המלחמה ביקשה לנצל את מאגר קציני המילואים המיומנים והמתגייסים ממלחמת העולם השנייה. באותה תקופה כוחות היבשה של הצבא אורגנו מחדש כמפקדה של קבוצת צבא שפיקדה על שש ארמיות לפי חלוקה גאוגרפית. הארמיות החליפו את תשעת אזורי החיל של התקופה שלפני המלחמה, ועל מפקדי הצבא הוטל לארגן ולהכשיר את יחידות הצבא הסדיר וגם יחידות המילואים. התוכנית שקיבלו מפקדי הצבא קראה לעשרים וחמש דיוויזיות של כוח מילואים, אך הדיוויזיות שהופעלו בין ספטמבר 1946 לנובמבר 1947 היו שונות במקצת מהתוכניות המקוריות. הארמייה הראשונה סירבה לתמוך בדיוויזיה מוטסת, ודיוויזיית הרגלים ה-98 החליפה את הדיוויזיה המוטסת ה-98. לאחר השינוי, לחיל המילואים המאורגן היו ארבע דיוויזיות מוטסות, שלוש שריון ושמונה עשרה דיוויזיות חי"ר. הארמייה השנייה התעקשה על המספר 80 ליחידה המוטסת שלה מכיוון שהדיוויזיה הייתה אמורה לעלות באזור הדיוויזיה ה-80 שלפני המלחמה, לא באזור ה-99. לבסוף, דיוויזיית הרגלים ה-103, שאורגנה ב-1921 בניו מקסיקו, קולורדו ואריזונה, הועברה לאיווה, מינסוטה, דרום דקוטה וצפון דקוטה באזור ארמיית ארצות הברית החמישית. הארמייה השביעית (לימים הוחלפה על ידי הארמייה השלישית), הקצתה את הדיוויזיה המוטסת ה-15, סירבה לייעוד, והגנרל אדיוטנט החליף אותה על ידי הקמת הדיוויזיה המוטסת ה-108, שנפלה ברשימת מספרי החי"ר והדיוויזיות המוטסות של רכיב זה. לפיכך נראה כי המספר הסופי של דיוויזיות שנוצרו לאחר מלחמת העולם השנייה היה דיוויזיות השריון ה-19, ה-21 וה-22; הדיוויזיות המוטסות 80, 84, 100 ו-108; והדיוויזיות ה-76, 77, 79, 81, 83, 85, 87, 89, 90, 91, 94, 95, 96, 97, 98, 102, 103 ו-104. בעיה מרכזית בהקמת דיוויזיות ויחידות אחרות בחיל המילואים המאורגן הייתה דיור הולם. בעוד יחידות רבות של המשמר הלאומי החזיקו בבעלותן בסיסים, מתקנים ונשקיות משלהן, חלקן מתוארכות למאה התשע-עשרה, לחיל המילואים המאורגן לא היו מתקנים לאחסון ציוד ולאימון. למרות שמחלקת המלחמה ביקשה כספים למתקנים הדרושים, הקונגרס נע באיטיות בתגובה. כוח המילואים הוקם מחדש ב-25 במרץ 1948 כחיל המילואים המאורגן. מתוך הכרה בחשיבותה של המילואים המאורגנים למאמץ במלחמת העולם השנייה, הקונגרס אישר פרישה ותשלום מענקים בפעם הראשונה ב-1948. במהלך הקיץ והסתיו 1951 ששת מפקדי הצבא בארצות הברית, סוכנויות המטה וועדת המדור החמישי (שנוצרה לאחר מלחמת העולם הראשונה כדי שמרכיבי המילואים יוכלו להשמיע את דרישותיהם), בחנו את תוכניות הארגון מחדש של כוח המילואים שהציגה מחלקת הצבא של ארצות הברית. מפקדי הצבא דחקו שכל הדיוויזיות בחיל המילואים המאורגן יהיו דיוויזיות חי"ר מכיוון שהם האמינו שהמילואים לא יכולים לתמוך כראוי באימוני שריון ובאימון מוטס. הם חשבו שיש לקיים שלוש עשרה, ולא שתים עשרה, אוגדות מילואים כדי לספק פיזור גאוגרפי טוב יותר של היחידות. ועדת המדור החמישי התנגדה לצמצום חיל המילואים המאורגן מעשרים וחמש לשלוש עשרה דיוויזיות משום שחששה מפרסום שלילי, במיוחד עם האומה שנמצאת במלחמה. ב-20 בדצמבר הנחה סגן ראש המטה של צבא ארצות הברית, גנרל ג'ון אי. האל, את הארגון מחדש והייעוד מחדש של דיוויזיות מוטסות ומשוריינות כחי"ר בהקדם האפשרי. במרץ 1952 אורגנו מחדש הדיוויזיות המוטסות ה-80, 84, 100 ו-108 וסומנו מחדש כדיוויזיות חי"ר, ודיוויזיות החי"ר ה-63, ה-70 וה-75 החליפו את הדיוויזיות השריון ה-13, ה-21 וה-22. לאחר סיום מלחמת העולם השנייה הייתה תקוווה בקרב מקבלי ההחלטות שגיוס ותיקים למילואים יהיה בהתנדבות. עם זאת, רק 3.5 אחוזים מהחיילים הוותיקים הצטרפו מרצונם ליחידות המילואים של הצבא, מה שלא הספיק כדי לתמוך באסטרטגיה צבאית התלויה בכוחות מילואים ותיקים מנוסים. חוק האימון הצבאי הכללי (Universal Military Training) והשירות משנת 1951 הגדיל את חובת השירות הצבאי עבור כל נרשם מ-21 חודשים ל-24 חודשי שירות פעיל בתוספת עד 6 שנות חובת מילואים. בנוסף, הוא האריך את תאריך התפוגה של חוק השירות הסלקטיבי ל-1955 והוריד את גיל הרישום החובה מ-19 ל-18. עם כניסתו לתוקף ב-1953, 460,000 חיילים משוחררים נוספים חויבו להירשם למילואים של הצבא. בגלל מגבלות תקציביות, רבים מהנרשמים הללו לא יקבלו שכר מקדחה או הטבות פרישה עבור שירותם. כמו במלחמת קוריאה, חיילים משוחררים רבים התנגדו וסירבו להשתתף בתרגילים הנדרשים. ההשתתפות בתרגילים ובהדרכות הוערכה לנמוכה בחמישה אחוזים ברחבי הארץ. רמות נמוכות של השתתפות גרמו למשרד הניהול והתקציב, להטיל ספק בצורך בבניית מתקני מילואים וגרמה לעיכובים משמעותיים בתוכנית הבנייה. חוק המילואים של הכוחות המזוינים משנת 1952 התייחס עוד לנושאים שעלו במהלך מלחמת קוריאה. החוק הניח את הקרקע למיזור ה-ORC עם חיל המילואים המגויס, ויצר את המילואים המודרניים של צבא ארצות הברית. בתוך חיל המילואים, המשרתים קיבלו מעמד המעיד על מוכנותם לפריסה במקרה של מלחמה: או "מילואים מוכנים", "מילואים בכוננות" או "מילואים בדימוס". כוחה של המילואים המוכנים הוגבל ל-1.5 מיליון איש כדי לעמוד במגבלות התקציב. מעמדו של חייל מילואים יתחשב בשירותו הקודם, כך שחיילים משוחררים לא יצטרכו לשאת בנטל לא הוגן כפי שקרה במלחמת קוריאה. לפני שהאבק שקע על הרפורמות, הבין הצבא כי לא הצליח לשפר את איוש היחידה או לעמוד בדרישות גיוס סבירות. בסתיו 1952 ראשי הצבא הציעו להקצות את חיילי שלוש עשרה דיוויזיות המילואים הלא פעילות של הצבא לחזק את שתים עשרה הדיוויזיות הנותרות. כדי להשאיר את חמש עשרה דיוויזיות המילואים המיותרות פעילות, הן היו אמורות להתארגן מחדש כדיוויזיות אימון לצוות מרכזי אימונים עם גיוס או תמרון פקודות שטח לאימון כוחות. מפקדי צבא היבשת יישמו את הבסיס החדש של חיילי המילואים של הצבא ב-1955 בחתיכות. הם ארגנו מחדש, ללא טבלאות ארגון מאושרות, את דיוויזיות חיל הרגלים ה-70, 76, 78, 80, 84, 85, 89, 91, 95, 98, 100 ו-108 כקאדר למרכזי אימון חילופיים. בעוד מלחמת קוריאה עדיין הייתה בעיצומה, הקונגרס החל לבצע שינויים משמעותיים במבנה ובתפקיד המילואים של צבא ארצות הברית. שינויים אלה הפכו את המילואים המאורגנים למילואים של צבא ארצות הברית, מ-9 ביולי 1952. ארגון חדש זה חולק למילואים מוכנים, עתודה בכוננות ועתודה במילואים. ליחידות המילואים של הצבא הוסמכו עשרים וארבעה ימי אימונים לא פעילים בשנה ועד שבעה עשר ימי שירות פעיל הנקרא נקרא אימון שנתי. מלחמת קוריאה העלתה על הפרק נושאים בתחום מדיניות חוץ וביטחון, והמועמד לנשיאות דווייט אייזנהאואר מיקד לאחר מכן את סדר היום שלו בבחירות 1952 סביב נושאים אלה. באוקטובר 1953, ממשל אייזנהאואר קבע מדיניות צבאית שהסתמכה יותר על כוחות גרעיניים, הן להגנה והן לאמצעים יזומים כדי להכיל את הקומוניזם ואיומים אחרים על ביטחון ארצות הברית. אייזנהאואר האמין שהדגש על טכנולוגיה גרעינית יצמצם את מספר האנשים הדרושים בצבא, יקטין את ההוצאות הצבאיות ויאפשר פיתוח של כלכלה אזרחית איתנה. מדיניות זו באה בתגובה לשנתיים האחרונות של ממשל טרומן, כאשר תקציב ההגנה הוכפל פי ארבעה. למרות שהוא לא התעלם מתפקידו של הקומפלקס הצבאי-תעשייתי, אייזנהאואר האמין שכלכלה אזרחית בריאה חשובה להגנת האומה לא פחות מהחזקת צבא גדול. תוכנית המראה החדש הסתמכה במידה רבה על כוחות מילואים מכיוון שהיו פחות יקרים לתחזוקה מאשר כוחות מקצועיים במשרה מלאה, ומשום שהם יכלו לנצל את המיומנות הטכנית המיוחדת הדרושה להפעלת מערכות נשק מודרניות ומתוחכמות יותר מבלי לרוקן את מיטב המוחות מהכלכלה האזרחית. חוק כוחות המילואים משנת 1955 קבע את מדיניות המראה החדש של אייזנהאואר ביחס למילואים. החוק נחקק ב-9 באוגוסט 1955 בתוקף לארבע שנים, אלא אם כן יוארך על ידי הקונגרס. גודלה של העתודה המוכנה (לכל ענפי הצבא) גדל מ-1.5 מיליון ל-2.9 מיליון. אנשים בעלי תפקידים וכישורים שיהיו קריטיים לחברה האזרחית בסכסוך הועברו למילואים בכוננות. למעשה, אם הנשיא הכריז על מלחמה או מצב חירום לאומי, ניתן היה להורות על כוחות מילואים מוכנים לפעול באופן מיידי. ניתן להורות על מילואים כוננות לשירות פעיל רק לאחר שהקונגרס הכריז על מלחמה או חירום לאומי, ורק לאחר שמערכת השירות הסלקטיבי קבעה שתפקידן האזרחי אינו קריטי בשנת 1959 החליט הצבא לארגן מחדש את דיוויזיות המשמר הלאומי והמילואים של הצבא תחת מבנים פנטומיים המתאימים למצב לוחמה גרעינית טקטית, וזאת במסגרת מדיניות הצבא האחד שהוכרזה בשנת 1958. שר ההגנה ניל ה. מקלרוי החליט על קיומן של 10 דיוויזיות מילואים של הצבא. עד אוקטובר 1959 עשר דיוויזיות חיל רגלים של מילואים של הצבא השלימו את המעבר שלהן, אך בכוח מופחת. האוגדה הקרבית האחת עשרה במילואים, ה-104, הוסבה לאימונים, בסך הכל שלוש עשרה אוגדות אימונים, כולן במילואים. מכתב של לוטננט קולונל הארווי מפיקוד המילואים של צבא ארצות הברית לסנאטור ג'נינגס רנדולף ממערב וירג'יניה, מיום 2 במאי 1960, קבע כי עקב המבנה הפנטומי, "מבנה חיילי המילואים של הצבא צומצם באופן משמעותי במספר יחידות בגודל פלוגה ברחבי ארצות הברית. מספר היחידות, יחד עם מספר חללי הקידוח בתשלום, מוגבל עוד יותר על ידי תקרות חוזק מאושרות והוצאות מורשות". כדי להתאים את המילואים של הצבא למבנה הארגוני של הצבא הסדיר בתחילת שנות ה-60, החליט מטה הצבא לשמור על דיוויזיית מילואים אחת של הצבא בכל אחד מששת אזורי הצבא ולפרק ארבע דיוויזיות. מפקדי הצבא בחרו לשמר את דיוויזיות הרגלים 63, 77, 81, 83, 90, ו-102 ובמקביל ארגנו את יחידות המילואים מתצורה משולשת (מבנה הפנטומי) לתצורת ROAD (ראשי תיבות של Reorganization Objective Army Divisions). המילואים של הצבא ותפקידם בכוחות המזוינים והגנת ארצות הברית הפכו גם הם לנושא לדיון במהלך המרוץ לנשיאות ב-1960. המועמד ג'ון פיצג'רלד קנדי הצהיר על כוונתו לשנות את האסטרטגיה הצבאית של אייזנהאואר ולהגביר את המוכנות של כוחות המילואים. הדבר גם אפיין את יחסו האסרטיבי יותר של קנדי למדיניות חוץ. היתרונות של אסטרטגיה כזו התבררו זמן קצר לאחר קנדי נכנס לתפקידו ב-1961, כשהמתיחות בין ארצות הברית לברית המועצות הסלימו. כפי שקרה בשנים הראשונות של המלחמה הקרה, ברלין הפכה למוקד בסכסוך המתמשך הזה. גרמניה המזרחית, בגיבוי ברית המועצות, החלה בבניית חומת ברלין כדי לאטום את ברלין המזרחית ולבלום את ההגירה למערב. כשהמשבר החריף בקיץ 1961, קנדי הוסיף שתי יחידות (400 איש) לצבא וקרא ל-60,000 חיילי מילואים של צבא לשנה אחת של שירות פעיל כגורם מרתיע מפני כוונות סובייטיות להשיג שליטה בברלין המערבית. בסופו של דבר גויסו 110,000 חיילי מילואים במשבר ברלין. עם זאת, חיילי מילואים אלה נזקקו תחילה לתשעה חודשי אימונים בארצות הברית עצמה, תוך שהם ממששים כמעט את כל חובת שירותם שהייתה שנה אחת. עם פירוקן של דיוויזיות חיל הרגלים 79, 94, 96 ו-103, החליט צבא ארצות הברית לשמור על המפקדה שלהם כדרך לשמר מרחב קידום לקצינים. היא ארגנה מחדש את היחידות כמפקדה מבצעית (שנקראת לאחר מכן מפקדת פיקוד [אוגדה]) והנחה אותן לפקח על הכשרת יחידות הקרב והתמיכה הנמצאות בשטחי האוגדה לשעבר ולספק את התמיכה המנהלית שלהן. כמה יחידות דיוויזיות לשעבר שהוקצו לארבע הדיוויזיות שימשו לארגון ארבע חטיבות, מה שהוסיף גמישות לכוח וכן סיפקו ארבעה מילואים של קצינים כלליים. בינואר ובפברואר 1963 אורגנו חטיבות הרגלים ה-157, ה-187, ה-191 וה-205 עם מפקדות בפנסילבניה, מסצ'וסטס, מונטנה ומינסוטה, בהתאמה.ייעודה של כל חטיבה נגזר מחטיבת החי"ר הנמוכה ביותר המזוהה עם האוגדה מתחת למבנה המרובע. כמו בחטיבות הצבא הסדיר, מספר וסוג מרכיבי התמרון בכל חטיבת מילואים היו שונים. בנובמבר 1965 הושגה מטרה שנויה במחלוקת ארוכת שנים של משרד ההגנה, צמצום בסיס חיילי המילואים. אותן יחידות מילואים שנקבעו כמיותרות ואחרות שלא היו מאוישות ולא מצוידות, פורקו ונכסיהן שימשו לשטח כוחות מגירה. בין היחידות שהושבתו היו שש הדיוויזיות הקרביות האחרונות במילואים של הצבא, 63, 77, 81, 83, 90, ו-102, ומפקדות אוגדות 79, 94 ו-96. מפקדת פיקוד אוגדה 103 הוסבה למפקדת חטיבת תמיכה. מספר מפקדות מילואים של הצבא (ARCOMs) הוקמו ב-31 במרץ 1968 והיו תחת פיקוד גנרל שני כוכבים. בתחילת שנות ה-80, שרשרת הפיקוד של כוח המילואים של צבא ארצות הברית בזמן שלום הייתה מסורבלת של ימי מלחמה. בהרחבה של תוכניות הסיבוב והשיוך שהחלו עשר שנים קודם לכן, התיימרה CAPSTONE ליישר קו בין כל יחידת מילואים של הצבא ליחידות הפעילות והמילואים שאיתן הם היו אמורים לפרוס. היחידות קיימו קווי תקשורת עם היחידות - לעיתים קרובות מאות או אלפי קילומטרים מרוחקים בימי שלום - שכנראה ישרתו מעליהן או מתחתיהן במקרה של גיוס. תקשורת זו, במקרים מסוימים, התרחבה להזדמנויות הכשרה שנתיות מתואמות. סיום המלחמה הקרה במסגרת הקטנת ההוצאות על ביטחון וצמצום הכוחות המזוינים לאחר סיומה של המלחמה הקרה פורקו כל היחידות הקרביות של המילואים, מלבד גדוד 100, גדוד חי"ר 442. משמעות הדבר הייתה ביטול שלוש החטיבות הלוחמות של המילואים של הצבא: חטיבת החי"ר 157 (ממוכנת) (נפרדת) של פנסילבניה, חטיבת החי"ר 187 (נפרד) של מסצ'וסטס, וחטיבת הרגלים ה-205 (נפרדת) (קלה) של מינסוטה. רבות מחטיבות ההכשרה במילואים של הצבא אורגנו מחדש כיחידות אימונים. מלחמת המפרץ מלחמת המפרץ היה הגיוס הגדול הראשון של המילואים של צבא ארצות הברית מאז מלחמת קוריאה. כך, נעשה לראשונה שימוש מבצעי במילואים. קריאה זו לנשק הגיעה ב-22 באוגוסט 1990, כשהצו הביצועי של הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש הורה על גיוס עד 200,000 מילואים נבחרים תחת סעיף 12. זה אפשר לצבא להפעיל 25,000 חברי מילואים נבחרים למשך תשעים יום, עם אפשרות נשיאותית להארכה בת תשעים יום. ב-19 בנובמבר, בוש הגדיל את ההרשאה ל-80,000 ול-115,000 ב-1 בדצמבר. החל מ-13 בנובמבר הוארכה תקופת הזימון בתשעים יום נוספים. ב-25 באוגוסט 1990 הוזעקו יחידות מילואים של הצבא להפעלה. כ-13,000 חיילי מילואים, מלמעלה מ-100 יחידות, היו כעת בכוננות. ב-27 באוגוסט הופעלו היחידות הראשונות והחלו להתייצב לתחנות הגיוס ב-30 באוגוסט. היחידות הראשונות נפרסו ב-7 בספטמבר. יחידת מילואים של הצבא הייתה מרכיב המילואים הראשון שנפרס. בתחילת אוקטובר הוזעקו כ-150 יחידות מילואים של הצבא וכ-90 קיבלו פקודות הפעלה. עד לחלק הראשון של דצמבר, כמעט 450 יחידות מילואים של הצבא הוזעקו וכ-401 קיבלו פקודות הפעלה. עבור חלק מהיחידות הזמן מההתראה להפעלה היה קצר כמו יומיים; עבור אחרים עד 161 ימים. ההתראה הממוצעת להפעלה הייתה 11.7 ימים. בין הראשונים שנפרסו היו חיילי משטרה צבאית מילואים ב-23 באוגוסט 1990. התפקידים כללו אבטחת נמל בארצות הברית ובתיאטרון. אחר כך היה תפקיד הטיפול בשבויי מלחמה עיראקים. חטיבת המשטרה הצבאית היחידה שטיפלה בשבויי מלחמה עיראקים הייתה חטיבת המשטרה הצבאית ה-800, יחידת מילואים של הצבא מניו יורק. ב-19 בינואר 1991 אישר בוש גיוס חלקי של מיליון חיילי מילואים מכל השירותים המזוינים למשך שנתיים. ממשל בוש ציין כי כל גיוס יוגבל ל-360,000 למשך שנה לכל היותר. חיילי מילואים סיפקו התמחויות חיוניות כל כך בדרום מערב אסיה כמו חלוקת דלק ומים, שירותים רפואיים, טיהור כימי ופונקציות רבות אחרות של תמיכה בלחימה. פעולתו של בוש אפשרה את הפעלתם של חיילי מילואים בודדים מהעתודה המוכנה ליחידים (IRR). ב-19 בינואר הוציא מזכיר ההגנה הוראות יישום. עד 23 בינואר יצא לדרך הגיוס הראשון של למעלה מ-20,000 חיילי מילואים. תרומות חיילים משמעותיות אחרות כללו גיוסים של כ-16,000 חיילים לתמיכה בפעולות בבוסניה וכן גיוסים קטנים נוספים לתמיכה במשימות בסומליה, האיטי ומדבר סיני. כיום חיילי מרכיב המילואים של הצבא מבצעים בעיקר תפקידים במשרה חלקית בניגוד לחיילים במשרה מלאה (שירות פעיל), אך מתחלפים באמצעות גיוסים לשירות מלא. כאשר אינם בשירות פעיל, חיילי מ"פ בדרך כלל מבצעים אימונים ושירות סוף שבוע אחד בחודש, המכונה כיום אספת קרב, ובמשך שבועיים רצופים בכל פעם במהלך השנה המכונה אימון שנתי. חיילים רבים מאורגנים ביחידות תוכנית חיילי מילואים של צבא מילואים, בעוד שאחרים משרתים ביחידות צבאיות פעילות כ-Individal Mobilization Augmentees. חיילים יכולים גם לשרת בתפקיד פעיל במעמד של משרת מילואים פעיל. כל חיילי צבא ארצות הברית חותמים על חוזה שירות ראשוני של שמונה שנים עם הכניסה לצבא. מדי פעם, החוזה מציין שחלק מהשירות יהיה בצבא הסדיר (Active Component) לתקופות של שנתיים, שלוש או ארבע שנים; עם התחייבות לזמן הנותר במילואים. למרות שבדרך כלל, חיילים חותמים על חוזים המציינים שכל שמונה השנים ישרתו במילואים. חיילים הנכנסים ישירות למילואים של צבא ארצות הברית מקיפים בכל זאת תקופה של אימון כניסה ראשוני. משך הזמן מתחיל בתשעה שבועות של אימון קרבי בסיסי, אך זמן אימון הכניסה הראשוני הכולל משתנה בהתאם למומחיות הצבאית הנבחרה של המתגייס, אשר מכתיבה אימון אישי מתקדם. כל חיילי המילואים של צבא ארצות הברית כפופים לגיוס לאורך כל תקופת גיוסם. חיילים שלאחר השלמת חלק ה-AC של חוזה הגיוס שלהם בוחרים שלא להתגייס מחדש לתפקיד פעיל, מועברים אוטומטית ל-RC כדי להשלים את יתרת ההתחייבות הסטטוטורית שלהם (סה"כ שמונה שנות שירות) ויכולים להיות משרתים ביחידת תוכנית חילות קידוח (TPU), Individual Mobilization Augmentee (IMA), או Individual Ready Reserve (IR). העתודה של צבא ארצות הברית הייתה מורכבת מ-188,703 חיילים נכון לסוף 2020. גדוד חיל הרגלים היחידי של המילואים הוא גדוד הרגלים ה-100. קישורים חיצוניים אתר האינטרנט הרשמי של המילואים של צבא ארצות הברית (באנגלית) המילואים של צבא ארצות הברית, ברשת החברתית פייסבוק המילואים של צבא ארצות הברית, ברשת החברתית X (טוויטר) המילואים של צבא ארצות הברית, ברשת החברתית אינסטגרם המילואים של צבא ארצות הברית, סרטונים בערוץ היוטיוב הערות שוליים