Čako kultūros nacionalinis istorinis parkas

Čako kultūros nacionalinis istorinis parkas (angl. Chaco Culture National Historical Park) – istorinis nacionalinis parkas Jungtinių Amerikos Valstijų pietuose, Naujojoje Meksikoje, retai gyvenamose dykrose Čako kanjone ir aplink, juostoje tarp Albukerkės ir Farmingtono. Čia išlikusi tankiausia ir gausiausia pueblų – senovinių indėnų gyvenviečių kalnų skardžiuose – santalka. Nacionalinis parkas įkurtas plačiame Kolorado plokščiakalnyje, apsuptas Čuskos, San Chuano ir San Pedro kalnų. Paviršius išraižytas laikinų upokšnių, kurie sudaro gilias raguvas ir kanjonus. Svarbiausias iš šių kanjonų yra Čako kanjonas. Klimatas kontrastingas – vasarą būdingi dideli karščiai, žiemą – speigai. Kritulių iškrenta nedaug. Būdingas pusdykumių kraštovaizdis su kserofitinių krūmokšnių gausa (kadagiai, kresnos pušelės, kaktusai, tridančiai kiečiai). Iš gyvūnų vyrauja kojotai, juodauodegiai elniai, vapičiai, šakiaragiai, lūšys, lapės, skunsai, barsukai, preriniai šuniukai. Vietovė žmonių apgyvendinta ~7 tūkstm. pr. m. e. (krepšdirbių kultūra), kurių akmens dirbinių randama Čako krašte (ypač Atlalio urve). ~IX a. Čako kanjone suklestėjo senoji Pueblų (anasazių) kultūra, ėmė kurtis gyvenvietės – Pueblo Bonitas, Pueblo Altas, Pueblo de Arojas, Kin Klecas, Una Vida, Četro Ketlas ir kt. Vėliau dėl sausros, medienos stygiaus, galimų karų anasaziai Čaką apleido (~XV a. vid.). Nuo XV a. į Čako kanjono apylinkės ėmė keltis pietų atabaskų klajokliai – navachai, apačiai. Nuo XII a. čia gyveno ir jutai, šošonai. Hopiai ir dabartiniai pueblai Čako kanjoną laiko savo istorine gimtine ir šventąja žeme. Nuo 1823 m. Čako kanjoną ėmė tyrinėti keliautojai, archeologai. 1907 m. vietovė paskelbta valstybiniu paminklu, 1980 m. – nacionaliniu parku, o 1987 m. – UNESCO pasaulio paveldo objektu. Be senųjų gyvenviečių (pueblų) griuvėsių, čia dar gausiai randama keramikos, turkio dirbinių, uolų piešinių (dažnai žyminčių astronominius reiškinius). Išnašos