פסל החירות

פסל "חירות מאירה את העולם" (באנגלית: Liberty Enlightening the World), הידוע יותר בשם פסל החירות (באנגלית: Statue of Liberty), הוא פסל גדול-ממדים הניצב באי החירות שבעיר ניו יורק, ומהווה אחד מסמליה המובהקים ביותר של העיר ושל ארצות הברית. עם השנים הפך הפסל לסמל ערכים ליברלים, כגון הזכות לחיים, חירות ורדיפה אחרי האושר, ומסמל את אופייה של ארצות הברית כחברת מהגרים. הפסל ניתן כמתנה מממשלת צרפת לעם האמריקני ונחנך בשנת 1886. אי החירות, ובו הפסל, נמצא בנמל ניו יורק, כשלושה קילומטרים מדרום-מערב לקצה הדרומי של מנהטן. האי נקרא במקור האי בדלו (Bedloe's Island), אך מראשית המאה ה-20 כונה "אי החירות", וזה הוכר כשמו הרשמי ב-1956. בשנת 1924 הוכר הפסל כמונומנט לאומי, ובשנת 1984 הכריז עליו ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית. היסטוריה יוצר הפסל, הפסל פרדריק אוגוסט ברתולדי, ביקר במצרים, והתרשם מפרויקט תעלת סואץ שעליו עבד ידידו המהנדס הצרפתי פרדיננד דה לספס. הוא דימה שתהיה משואה אדירה בכניסה לתעלה, ושרטט סקיצה של הפסל. הוא יצר אותו בדמות של אישה הנושאת לפיד אור המופנה לעבר השמיים. לתכנון שלד הברזל והפלדה הנושא את הפסל נעזר ברתולדי במהנדס גוסטב אייפל, שלימים נודע כמתכנן מגדל אייפל בפריז. ברתולדי הגיש את עבודתו לח'דיו איסמעיל פאשה בשנת 1867. לאחר מכן הכניס כמה תיקונים והגישה שוב בשנת 1869. בשתי הפעמים נדחה הפרויקט בשל הבעיות הפיננסיות שהיו למצרים באותה העת. לבסוף, הוחלט להעניקו במתנה לארצות הברית, כדי לחגוג את הידידות בין המדינות, ולציין את ערכי החופש המשותפים, במיוחד לאחר סיום מלחמת האזרחים האמריקאית וביטול העבדות. הענקת המתנה לעם האמריקאי נבעה בעיקרה ממניעים פוליטיים. הרפובליקנים הצרפתים, שחששו מעליית כוחם של יריביהם המלוכנים, רצו לבסס את הקשר והידידות עם הרפובליקה הגדולה מעבר לאוקיינוס. על פי גרסה אחת, כמודל לדמות הפסל שימשה אימו של ברתולדי, שהייתה אישה חזקה ולמודת קשיים, וסימלה בעיניו את הדאגה הבלתי מתפשרת לעתיד ילדיה, כפי שראה בעיני רוחו את אמריקה. על פי גרסה אחרת, כמודל שימשה אשתו הצרפתייה של התעשיין האמריקני אייזיק סינגר (אבי מכונות התפירה), כמסמלת הקשר האמיץ בין העמים. הרעיון המקורי היה להעניקו ב-4 ביולי 1876, בדיוק במלאת 100 שנה להכרזת העצמאות האמריקאית, אך הפרויקט התעכב בגלל קשיי מימון ומורכבות הנדסית. בעוד שהצרפתים מימנו את בניית הפסל, האמריקאים נאלצו לגייס תרומות עבור הבסיס. בניית הפסל ארכה כעשר שנים והתעכבה בעיקר בגלל העדר משאבים מהצד האמריקאי לממן את הרכבת הפסל בעקבות המפולת בוול סטריט ב-20 בספטמבר 1873, אשר גרמה למיתון עמוק שנמשך שנים רבות. כעדות לחוסר היכולת של האמריקאים לממן הרכבת הפסל הוצבה הזרוע המניפה את הלפיד בכיכר מדיסון במשך שנים. לבסוף מימון זה הושג בזכות קמפיין גיוס המונים של המו"ל היהודי ג'וזף פוליצר, לימים מייסד פרס פוליצר. הפסל העצום פורק ל-350 חלקים, וחצה את האוקיינוס האטלנטי ב-214 ארגזי עץ. הוא הגיע לנמל ניו יורק ב-17 ביוני 1885 ונחנך רשמית באיחור של עשור. הוא נבנה מחדש במקומו הנוכחי במהלך 4 חודשים וטקס ההקדשה הרשמי נערך ב־28 באוקטובר 1886 במעמד הנשיא גרובר קליבלנד. בעת חנוכתו, היה הפסל בעל גוון חום-כתום ובוהק, המאפיין את לוחות הנחושת מהם הוא עשוי. רק לאחר כ-30 שנה של התחמצנות באוויר הים המלוח, כתוצאה מחשיפה מתמשכת לחמצן, ללחות ולנתזי מלח בנמל ניו יורק, עברה המתכת תהליך כימי של התחמצנות. תהליך זה הוביל להיווצרות שכבת "פטינה" ירוקה, שהפכה לסימן ההיכר החזותי של הפסל בתוך כ-30 שנה מרגע הצבתו. בניגוד לקורוזיה של ברזל, הפטינה אינה מעידה על התפוררות המתכת, אלא משמשת כשכבת הגנה טבעית האוטמת את הנחושת ומונעת נזק מבני עקב פגעי מזג האוויר.שינוי הגוון המקורי עורר בתחילת המאה ה-20 דאגה בקרב הציבור והממשל האמריקאי, שפירשו את המראה הירוק כסימן לריקבון החומר. בשנת 1906 אף הקצה הקונגרס האמריקאי תקציב במטרה לצבוע את הפסל ולהשיב לו את מראהו המקורי. אולם, בעקבות התנגדות ציבורית וחוות דעת של מומחים שהסבירו את חשיבותה ההנדסית של השכבה הירוקה להגנה על המבנה, בוטלה ההחלטה והפסל הושאר במצבו הטבעי. תיאור הפסל הוא בדמותה של קולומביה המייצגת את אלת החירות ליברטאס. היא עוטה גלימה רומית אופיינית ולראשה נזר בעל שבעה חודים המזדקרים כקרני שמש לכל הכיוונים, ומייצגים את הקרנת החירות לשבע יבשות תבל. נועלת סנדלים ואחת מרגליה עומדת על שרשרת שבורה, כסמל לשחרור מכבלי השעבוד וביטול העבדות בארצות הברית. ידה הימנית מורמת ואוחזת לפיד, המאיר את הדרך לבאים לארצות הברית, ובידה השמאלית היא מחזיקה לוח הנושא את הכיתוב "JULY IV MDCCLXXVI" – תאריך הכרזת העצמאות של ארצות הברית (4 ביולי 1776 בספרות רומיות). הפסל בנוי משלד ברזל ופלדה בציפוי לוחות נחושת. הפסל ניצב על כן מסיבי, שאינו חלק מתכנונו המקורי של יוצר הפסל, פרדריק אוגוסט ברתולדי. הכן, שהוא יצירה ארכיטקטונית בפני עצמה, הוא פרי תכנונו של האדריכל האמריקני ריצ'רד מוריס האנט ומומן בכספי תרומות של הציבור האמריקני, שהרוח החיה בגיוסן הייתה איל העיתונות ג'וזף פוליצר, שאמר שכל מי שיתרום ייכתב בעיתונו ותרומתו תצוין, וכך נאספו מאה אלף דולר (סכום המקביל לכ-2.5–3 מיליון דולר של ימינו) שנתרמו מקוראי העיתון שלו. על קיר כן הפסל לוח ברונזה שעליו חקוקות מילות השיר "הקולוסוס החדש" של המשוררת היהודייה-אמריקנית, אמה לזרוס, שנכתב ב-1883 לכבודו של הפסל. המשוררת עבדה עם מהגרים יהודים מרוסיה שהגיעו לאמריקה באותה תקופה, ועבודתה העניקה לה השראה לכתיבת מילות השיר: גובהו של הפסל מהקרקע ועד לקצה הלפיד הוא 92.9 מטרים. בדרך כלל פתוח האתר למבקרים שהגיעו במעבורת. המבקרים יכולים לטפס ל"כתר" שמספק תצפית רחבה על הנמל, וכן לבסיס הפסל. לאחר פיגועי 11 בספטמבר ועד יולי 2009 נסגרה הגישה לכתר. בשנת 2009 איפשר שר הפנים האמריקאי פעם נוספת את העלייה ל"כתר" במגבלה שהכניסה לראשה של גברת החירות תהיה בתחילה מוגבלת ל-30 מבקרים בלבד בשעה, שייבחרו על ידי הגרלה. לכבוד חגיגות העצמאות ה-233 של ארצות הברית נמכרו כרטיסים לעלייה ל"כתר". הכרטיסים אזלו תוך זמן קצר. כיום הגישה לכתר פתוחה תחת מגבלה של 60 מבקרים לשעה. באי החירות נמצא מוזיאון פסל החירות המציג את היסטוריית הפסל. בשנת 1986 עבר הפסל שיפוצים ב-70 מיליון דולר, והלפיד הוחלף בלפיד מזהב 24 קרט (הלפיד הקודם נמצא במוזיאון פסל החירות). העתקים ערך מורחב – העתקים של פסל החירות בפריז שבצרפת ניצב עותק מוקטן של הפסל, על אי קטן בלב נהר הסן החוצה את העיר. פסל זה נושא עיניו מערבה, אל עבר האוקיינוס האטלנטי ו"אחותו הגדולה" בארצות הברית. עותק נוסף הוצב בעיר בורדו בצרפת. פסל זה הוסר והותך בתקופת הכיבוש הנאצי במלחמת העולם השנייה. הוא שוחזר בשנת 2000, ולאחר פיגועי 11 בספטמבר התווסף לו לוח זיכרון לקרבנות הפיגועים. מאז שוב הושחת על ידי ונדליסטים אנטי-אמריקאים. בשנת 2004 הוצב עותק בעיר קולמר בצרפת, עיר הולדתו של יוצר הפסל פרדריק אוגוסט ברתולדי, לציון 100 שנה למותו. במהלך מחאות וטבח כיכר טיין-אן-מן ב-1989 הציבו המפגינים במקום העתק של הפסל, שנקרא אלת הדמוקרטיה, שנהרס עם פריצת הצבא הסיני לכיכר. בבית המלון "ניו יורק" שבסטריפ של לאס וגאס יש העתק של הפסל כחלק ממערכת ההעתקים של מבנים מפורסמים בניו יורק. בישראל היה נמצא העתק של הפסל בעיר עראבה, ופסל המהווה פרשנות אמנותית על פסל החירות המקורי מוצב בירושלים, בסמוך לבנייני האומה. עותקים מוקטנים נוספים פזורים ברחבי ארצות הברית, צרפת, ישראל ומספר ערים בעולם. בתרבות בפוסטר ובטריילר של הסרט "שכחו אותי בבית 2" פסל החירות עושה את אותה הבעה שקווין עשה בסרט הראשון. בסרט " אקס-מן" הקרב מול מגנטו מתרחש בפסל החירות. בסרט "מכסחי השדים 2" מכסחי השדים מניעים את פסל החירות מבפנים. בחלק השני בטרילוגיית "הסנדק", ראש הארגון מגיע כילד יתום וחסר כל באנייה לניו יורק. פסל החירות זה הדבר הראשון שהוא רואה בכניסה לנמל לאחר ההפלגה. בסרט ״ספיידרמן: אין דרך הביתה״, הקרב הסופי של הסרט מתרחש בפסל החירות. גלריה ראו גם מוזיאון פסל החירות העתקים של פסל החירות פסל החירות (סן מרינו) פסל החירות (בודפשט) פסל החופש אלת הדמוקרטיה פטינה קישורים חיצוניים אתר האינטרנט הרשמי של פסל החירות (באנגלית) ישי פלג, הפאזל הגדול: כך נבנה פסל החירות ב-1885, באתר nrg‏, 28 ביוני 2015 פסל החירות, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) Statue of Liberty, Daring workmen imperil their lives on New York Harbour's big monument (1929), סרטון בערוץ "British Movietone", באתר יוטיוב (אורך: 01:50) What's inside the Statue of Liberty?, תיאור וסיור תלת־ממד המתאר את המקום באופן מלא, סרטון בערוץ "Jared Owen", באתר יוטיוב (אורך: 10:50) Who Owns The Statue of Liberty?, סרטון בערוץ "CGP Grey", באתר יוטיוב (אורך: 07:29) הערות שוליים