קהילת בית ישראל (ג'קסון, מיסיסיפי)

קהילת בית ישראל (באנגלית: Beth Israel Congregation) היא קהילה רפורמית ובית כנסת הממוקמים ברחוב אולד קנטון 5315 בג'קסון, מיסיסיפי, ארצות הברית. הקהילה, שנוסדה בשנת 1860 על ידי יהודים ממוצא גרמני, היא בית הכנסת היהודי היחיד בג'קסון. בית ישראל בנתה את בית הכנסת הראשון במיסיסיפי בשנת 1867, ולאחר שנשרף, המבנה שהחליף אותו בשנת 1874 היה בזמנו מבנה הדת העתיק ביותר בג'קסון. במקור הייתה הקהילה אורתודוקסית, אך הצטרפה לאיחוד הקהילות העבריות האמריקניות בשנת 1874. לאחר שהונהגה על ידי סדרת רבנים, ותקופות ללא רב כלל, שכרה הקהילה את מאיר לוויט כרב בשנת 1929; הוא נשאר בתפקיד עד 1954. הקהילה עברה למבנה חדש בשנת 1941. ד"ר פרי נוסבאום, רבה של בית ישראל מ-1954 עד 1973, היה פעיל בבתנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח. בשנת 1967 עברה הקהילה למבנה בית כנסת חדש, וגם המבנה החדש וגם ביתו של נוסבאום הופצצו על ידי הקו קלוקס קלאן באותה שנה. בשנת 2003, הפכה ולרי כהן לרבה הראשונה של הקהילה. הרב רוזן החל את כהונתו בקהילת בית ישראל ביולי 2019. עם חברות גדלה של למעלה מ-200 משפחות, בית ישראל הייתה הקהילה היהודית הגדולה ביותר במדינה. שנים ראשונות הקהילה הוקמה במקור בשנת 1860 על ידי יהודים ממוצא גרמני. מטרתה העיקרית הייתה להקים בית קברות יהודי, דבר שעשתה מיד ברחוב סטייט. בנובמבר 1862 שכרה הקהילה אדון בשם אוברנדורפר כחזן; מטרתה הבאה הייתה לספק חינוך יהודי לילדי הקהילה. באותה עת התגוררו בג'קסון 15 משפחות יהודיות. מספר דיווחים מציינים שבית הכנסת הראשון של הקהילה נבנה ברחובות סאות' סטייט וסאות' בשנת 1861 ונשרף על ידי צבא האיחוד בשנת 1863, אך אמיתות הטענה האחרונה שנויה במחלוקת. באותה שנה מנתה הקהילה 31 חברים, ואימצה את החוקה הראשונה שלה. בשנת 1867 הקימה הקהילה מבנה מסגרת עץ בפינת הרחובות סאות' סטייט וסאות'. המבנה, ששימש הן כבית ספר והן לתפילות, היה בית הכנסת הראשון במיסיסיפי. מלכתחילה לא הייתה הקהילה מאוחדת. עם זאת, מכיוון שבשנת 1868 היו בג'קסון רק כ-50 יהודים, הקהילה הייתה קטנה מכדי להחזיק שני בתי כנסת. סכסוכים התגלעו בין החברים הגרמנים-יהודים הוותיקים לבין מהגרים יהודים מפולין שהגיעו לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית, במיוחד בנושאי ריטואל בית הכנסת. בית הכנסת פעל לפי נוסח אשכנז האורתודוקסי, אך חלק מהחברים רצו לאמץ את סידור התפילה הרפורמי "מנהג אמריקה" של יצחק מאיר וייז. המתחים נרגעו כאשר בית ישראל שכרה את רבה הראשון, הכומר ל' וינטר, בשנת 1870. הוא הניע את הקהילה לעבר היהדות הרפורמית, החליף את תפילות השבת בתפילות ליל שישי, נשא דרשות באנגלית והוסיף קונפירמציה. וינטר, עם זאת, עזב זמן קצר לאחר מכן. מבנה בית ישראל נשרף ביולי 1874, והוחלף במבנה אבן ולבנים באותו מיקום. המבנה הדו-קומתי מלבנים בסגנון התחייה הגותית, שנחנך בשנת 1875, כלל "חלונות קשת מחודדת", ואולם בקומה השנייה שהגישה אליו הייתה דרך שני גרמי מדרגות מעוקלים. האדריכל, ג'וזף ויליס, תכנן או שיפץ קודם לכן מספר מבנים משמעותיים במיסיסיפי, כולל בניין הקפיטול הישן של מדינת מיסיסיפי. בשנים מאוחרות יותר החליף גרם מדרגות ישר אחד את השניים המעוקלים, וקירות הלבנים החשופים כוסו בטיח. בשנת 1875, מיסדה בית ישראל את המעבר שלה לרפורמה על ידי הצטרפות לאיחוד הקהילות העבריות האמריקניות (כיום האיחוד ליהדות רפורמית). המחצית הראשונה של המאה ה-20 לאחר הקמתה צמחה הקהילה באיטיות רבה; בשנת 1908 היו בה עדיין רק 37 חברים ו-16 ילדים בבית הספר הדתי. עד שנת 1918 ירד מספר החברים ל-24 ומספר הילדים בבית הספר הדתי ל-10. באותה שנה עמדה הכנסתו הכוללת של בית הכנסת על 800 דולר (ל-2025 זה ריאלית 17,056 דולר אמריקני). בעשורים הראשונים של המאה ה-20 הפכה השכונה סביב המבנה ברחוב סאות' סטייט לאזור תעשייתי. כדי להתאים את עצמה לחברים שעברו ממרכז העיר ג'קסון, החלה הקהילה בשנת 1940 בבניית מבנה חדש בשדרות איסט וודרו וילסון 546 (מערבית לרחוב סטייט), תוך קיום תפילות בכנסייה המתודיסטית גאלווי ממוריאל. הקהילה עברה למבנה החדש בשנת 1941 וחנוכה אותו בינואר 1942. אולם התפילה הכיל ספסלים מאגוז מלא שסיפקו מקום ישיבה ל-300 איש. המבנה הישן של בית ישראל בפינת הרחובות סאות' סטייט וסאות' נהרס; בעת המעבר, היה זה המבנה העתיק ביותר ששימש למטרות דת בג'קסון. בשנת 2005 הוצב במקום שלט היסטורי על ידי מדינת מיסיסיפי, המנציח את מבני בית הכנסת המקוריים של בית ישראל. בעשורים הראשונים לקיומה עברה בית ישראל מספר רבנים, שכהונותיהם היו כולן קצרות מועד, וסבלה תקופות רבות ללא רב כלל. רב אחד, לואיס שרייבר, נשכר בשנת 1915 ופוטר בשנה שלאחר מכן בגין "העלבה גסה ופגיעה ברגשותיהם של חברי בית ישראל". בשנת 1929 שכרה הקהילה את מאיר לוויט כרב, ועמו השיגה בית ישראל מידה של יציבות. עד שנת 1939 מנה בית הכנסת 72 חברים, מתוך אוכלוסייה יהודית כוללת בג'קסון של כ-250 איש. לוויט נמנע מעימותים וממעורבות בנושאים הקשורים לתנועה לזכויות האזרח. הוא המעיט בחשיבות ההבדלים בין נצרות ליהדות, וראה בהתבוללות דבר חיובי. הוא העדיף שהקהילה תחגוג את חגי ישראל בדרכים שלא משכו תשומת לב, ולא התנגד לכך שחברים יציבו עצי חג מולד, אליהם התייחס כ"שיחי חנוכה". לוויט נשאר עם בית ישראל עד לפרישתו ב-1954. עידן פרי נוסבאום בשנת 1954 ירש ד"ר פרי נוסבאום את לוויט. נוסבאום, שנולד וגדל בטורונטו בשנת 1908, למד בילדותו בבית כנסת אורתודוקסי קטן, ולאחר התיכון עבד כמזכיר אצל רבה של בית הכנסת הולי בלוסום, ברנט ר' בריקר. בעידודו של בריקר, הגיש מועמדות בשנת 1926 והתקבל לתוכנית משולבת של שמונה שנים להסמכה לרבנות ולתואר בהיברו יוניון קולג' בסינסינטי ובאוניברסיטת סינסינטי. הוא סיים את לימודיו בשנת 1933, והיה הבוגר הקנדי הראשון של היברו יוניון קולג'. הוא היה החבר האחרון בכיתתו שקיבל הצעת עבודה, ולכן נאלץ לקבל כמשרתו הרבנית הראשונה תפקיד בבית כנסת רפורמי במלבורן. משרה זו לא צלחה, כיוון שהיה חסר ניסיון מדי. לאחר מכן שירת נוסבאום בבית כנסת באמרילו, טקסס, ובשנת 1937 קיבל משרה ככומר בכלא בפואבלו, קולורדו, שם עבד גם כספרן במשרה חלקית באוניברסיטה המקומית ולימד רטוריקה. בשנת 1941 הפך לרב של בית הכנסת עמנו-אל בויצ'יטה, קנזס, ובשנת 1943 הצטרף לחיל הכמורה של צבא ארצות הברית. הוא שירת בפיליפינים, ולבסוף הפך לקולונל במילואים של צבא ארצות הברית. לאחר המלחמה, כיהן כעוזר רב בבית כנסת בטרנטון, ניו ג'רזי (משרה שמספר רבנים אחרים דחו). לאחר שמצא כי הרב שם רצה מזכיר ולא עוזר, התפטר נוסבאום לאחר פחות משנה ועבר לבית הכנסת עמנו-אל בלונג ביץ', ניו יורק. הוא מצא את המשרה שם פוליטית ביותר, ולאחר שלוש שנים הפך לרב בית הכנסת אנשי אמונים בפיטספילד, מסצ'וסטס. לאחר שלוויט פרש מבית ישראל, יו"ר הוועידה המרכזית של הרבנים האמריקנים (וחבר לכיתה לשעבר וחבר), הרב נתן פרילמן, המליץ לנוסבאום על המשרה. פרילמן ציין שהקהילה נפלאה, ותכבד ותעריך אותו. הוא גם שיבח את העיר ג'קסון. בחיפוש אחר יציבות וקצת "מנוחה ורגיעה", התראיין נוסבאום לתפקיד; השאלה הראשונה של ועדת החיפוש אליו הייתה "דוקטור, מה עמדתך בנוגע לביטול ההפרדה הגזעית בבתי הספר?". הוא השיב שהוא ליברל, אך נזהר שלא לסבך את חברי הקהילה שלו בצרות. למרות שהוועדה הייתה מודאגת מהליברליזם שלו, היא הציעה לו את התפקיד, והוא קיבל אותו והתפטר מבית הכנסת אנשי אמונים. לנוסבאום הייתה אישיות דומיננטית, והוא היה בוטה ולא טקטי במיוחד; חלק מחברי הקהילה זכרו אותו עשרות שנים לאחר שפרש כ"עקשן" ו"בוטה". הוא היה מחנך, דובר ורועה רוחני טוב, והיה לו כישרון מיוחד לחיבור תפילות מקוריות. נוסבאום מצא את חברי בית ישראל מתבוללים מאוד, ולדעתו, חלק מחברי הקהילה היו "אנטי-עברית, אנטי-ישראל, אנטי-הכל!" הוא מתח ביקורת על חברים שהציבו עצי חג מולד (אחוז גדול עשה זאת), והכניס מחדש בהדרגה ריטואלים יהודיים כמו בר מצווה לנוהג הקהילה. הוא גם פיתח תוכנית חינוכית שנתית למבוגרים והוסיף לימודי עברית. נוסבאום תמך בציונות ובישראל, מטרות שחברי הקהילה שלו נמנעו בדרך כלל מלעסוק בהן בפומבי. עם הגעתו לבית ישראל גילה כי כמה מחבריו העשירים ביותר היו תומכים של המועצה האמריקנית ליהדות האנטי-ציונית, והוא אסר עליהם מיד להיפגש בשטח בית הכנסת, מה שעל פי נוסבאום, "השאיר את צלקותיו". הוא הצהיר בגלוי כי היהדות היא דת הנבדלת מהנצרות, ולא רק גרסת הברית הישנה שלה. בשנת 1955 ארגן נוסבאום את אספת הקהילות היהודיות של מיסיסיפי, שכללה נציגים מכל עשרים וחמישה בתי הכנסת במיסיסיפי, ונבחר לנשיאה. הוא תמיד היה נלהב לעבודה אקומנית, אך גילה כי רבנים הודרו מאגודת הכמרים של ג'קסון, שהייתה פרוטסטנטית בלבד. במקום זאת סייע לייסד את "אחוות ג'קסון הבין-דתית" (Jackson Interfaith Fellowship). בעקבות הפצצת בית הכנסת של קהילת הנדיבות העברית בשנת 1958, כתב נוסבאום מאמר בעלון בית ישראל שכותרתו "זה יכול לקרות כאן", בו הביע את הדעה כי הפצצה שכזו אפשרית בהחלט בג'קסון. עותק של המאמר הודפס מחדש בעיתונות החילונית של ג'קסון, ועורר התנגדות ניכרת בקרב הנהגת ג'קסון. זה בתורו הוביל למאבק הראשון של נוסבאום בקהילתו; בישיבת הדירקטוריון הבאה הוצע כי נוסבאום יידרש לקבל אישור מהדירקטוריון לכל הצהרה פומבית לפני שישמיע אותה. תומכיו של הרב הצליחו להכשיל את ההחלטה, אך הניסיון זעזע את נוסבאום, אם כי הוא לא סיים את פעילותו. בשנת 1961 סיפק נוסבאום תמיכה ניכרת לנוסעי החופש המוקדמים שנכלאו בבתי הכלא של מיסיסיפי, ובשנת 1966 החל נוסבאום לתת חסות ל"מכוני כמורה" שנתיים בבית ישראל, אליהם הזמין כמרים שחורים מקומיים. פיגועים ככל שהמתחים בדרום ארצות הברית גברו סביב התנועה לזכויות האזרח, יהודי ג'קסון מצאו עצמם תחת איום, כשהם מהווים מטרה הן עבור הקו קלוקס קלאן (KKK) והן עבור "האמריקנים לשימור הגזע הלבן" (APWR). האחרונים הקימו דוכן ביריד המדינה של ג'קסון ומכרו ספרות אנטישמית, וסמואל באוורס, "האשף האימפריאלי" של הקו קלוקס קלאן במיסיסיפי, הורה על התקפות הן על בית הכנסת והן על נוסבאום. מעמדם של חברי בית ישראל בג'קסון לא היה בטוח; לדברי מורי פולנר, שכתב ב-1977, "היהדות אולי מדורגת גבוה יותר בסדר המוסרי של הפונדמנטליסטים ברצועת התנ"ך מאשר, נניח, נצרות שחורה או קתוליות רומית, אך היא נותרת בכל זאת כת פחותת-ערך, ודת זרה וחיצונית באזור של שנאת זרים." יהודים הודרו באופן לא רשמי מחברות ב"ג'קסון קאנטרי קלאב", וחברי הקהילה היו רגילים ל"עלבונות והשפלות שבשגרה" מצד הקהילה הפרוטסטנטית האוונגליסטית הלבנה השלטת בג'קסון. בשנת 1967 עברה הקהילה למיקומה הנוכחי, מבנה ברחוב אולד קנטון שתואר על ידי העיתונאי ג'ק נלסון כ"מבנה מתומן הנשלט על ידי גג מסיבי". בטקס החנוכה במרץ של אותה שנה, השתתפו כמרים שחורים ולבנים כאחד. ב-18 בספטמבר 1967 נהרס המבנה החדש על ידי פצצת דינמיט שהונחה על ידי חברי הקלאן בפתח שקוע. לדברי נלסון, הפיצוץ "קרע את משרדי המנהלה וחדר ישיבות, פער חור בתקרה, ניפץ חלונות, ביקע צינור מים ועקם קיר." הפצצה גרמה לנזק בשווי 25,000 דולר (לפי 2025 שווה ריאלית לסך שך 241 אלף דולר). שלושה ימים לאחר מכן, "ברית הכמורה של ג'קסון רבתי" (Greater Jackson Clergy Alliance) "הביעה את צערה ותמיכתה בקהילה היהודית" על ידי ארגון "צעדת כפרה". הברית, שהוקמה חודשיים קודם לכן, כללה 60 אנשי דת מ-10 זרמים, והייתה "ההתאגדות הראשונה המשלבת גזעית של פרוטסטנטים, קתולים ויהודים במיסיסיפי." נוסבאום סייע לייסד אותה, ומיזג לתוכה את "אחוות ג'קסון הבין-דתית". הכומר תומאס טילר, נשיא הברית, הצהיר כי "במחדל, ייתכן שתרמנו לאקלים של דעה המוליד טרור. מה שמדאיג אותנו, ואחרים כמונו, הוא שייתכן שלא היינו קנאים מספיק בהגנה על החירויות שניתנו לנו מאלוהים." למרות מפגן סולידריות זה, ופרס של כמה אלפי דולרים שהוצע, המבצעים לא נתגלו. בנובמבר של אותה שנה הטמינה אותה קבוצה פצצה שפוצצה את חזית ביתו של נוסבאום, בעוד הוא ואשתו ישנו שם. נוסבאום האשים בפיגועים את האנטישמיות והקנאות המקומית, אך רוב קהילתו האשימה בכך את הפעילות האנטי-הפרדה גזעית של נוסבאום. למרות שהקהילה תמכה בו רשמית, מספר חברים הפצירו בו בפרטיות לעזוב את בית ישראל ולמצוא משרה אחרת. חבר הנאמנים של בית הכנסת הצביע בעד איסור על קבוצות לא-יהודיות להשתמש בשטח בית הכנסת אלא אם כן קיבלו אישור מראש מהוועד; הכוונה הייתה לשים קץ למפגשים הבין-גזעיים שערך שם נוסבאום. בעקבות הפיגועים, נוסבאום רצה לעזוב את ג'קסון, אך כרב בן 60 לא הצליח למצוא משרה אחרת. הוא נשאר בבית ישראל עד לפרישתו ב-1973, אז עברו הוא ואשתו לסן דייגו. שלהי המאה ה-20 והמאה ה-21 לאחר פרישתו של נוסבאום, העסיקה בית ישראל את ריצ'רד בירנהולץ כרב. בירנהולץ הוסמך בהיברו יוניון קולג' ב-1971, ושירת מ-1971 עד 1973 כעוזר רב בבית הכנסת ישראל בממפיס, טנסי. במהלך כהונתו כרב, שימש גם כפרופסור אורח במחלקה לדתות של מילסאפסקולג'. בשנת 1977 זכה בפרס הזיכרון ע"ש שמואל קמינקר על תוכנית הלימודים הבלתי פורמלית שלו, וב-1983 שימש כתושב בוגר בהיברו יוניון קולג' בניו יורק. הוא שירת בבית ישראל עד 1986, ואז עבר לקהילת שערי צדק בטמפה, פלורידה. אחרי בירנהולץ כיהנו אריק גורביס, סטיבן אנגל וג'ים איגולף, שכולם, כמו נוסבאום לפניהם, שימשו גם כרבנים של בית הכנסת בית אל בלקסינגטון, מיסיסיפי, והנחו שם תפילות אחת לחודש ביום ראשון. בסוף המאה ה-20, בית ישראל היה הגדול מבין ארבעה-עשר בתי הכנסת במיסיסיפי, עם 213 משפחות חברות. בשנת 2003 שכרה בית ישראל את ולרי כהן, הרבה האישה הראשונה של בית ישראל. כהן סיימה במקור תואר ראשון ביחסי ציבור, ולאחר מכן למדה בקמפוסים של היברו יוניון קולג' בישראל, סינסינטי וניו יורק. היא סיימה את לימודיה ב-1999 והוסמכה בבית הכנסת עמנו-אל במנהטן. לאחר ששירתה שלוש שנים כעוזרת רב בבית הכנסת ישראל בממפיס, טנסי, הצטרפה כהן לבית ישראל. היא המשיכה את מסורת קודמיה לשמש גם כרבה של בית הכנסת בית אל בלקסינגטון. בשנת 2005 פתחה כהן כיתות למבוגרים שרצו לחגוג את בר או בת המצווה שלהם, אך לא הייתה להם ההזדמנות בגיל 12 או 13. באותה שנה, בעקבות הוריקן קתרינה, קיבלה בית ישראל בין 75 ל-100 מפונים מניו אורלינס. בשנת 2006 מנתה בית ישראל כ-200 משפחות, ובניגוד לקהילות יהודיות אחרות במיסיסיפי, היא גדלה לאט. בתפילות בית ישראל השתתפו כ-50 איש ב-2008. בשנת 2013 נופצו חלונות בית הכנסת והמילה "יהודי" (Jew) נחרטה בצבע של דלת. כהן קיבלה הצעה להפוך לרבה של בית הכנסת עמנו-אל סיני בווסטר, מסצ'וסטס ב-2014. אחריה כיהנו בבית ישראל הרבנים הזמניים טד רייטר וסטיבן ויילן. ג'פרי קורץ-לנדנר הצטרף כרב ב-2016. בוגר אוניברסיטת ברנדייס ובית המדרש לרבנים באמריקה, שירת כרב של הקהילה היהודית נורת'שור במנדוויל, לואיזיאנה מ-2002 עד 2007, ובית הכנסת סולל בהוליווד, פלורידה מ-2007 עד 2015. עד 2017 הגיעה החברות ל-214 משפחות; באותה שנה ערכה הקהילה את יריד המזון השנתי החמישים שלה למטרות צדקה, וחגגה את שנת החמישים שלה במבנה ברחוב אולד קנטון. בהוקרה על תרומתה לתנועה לזכויות האזרח, נוסף בית הכנסת כתחנה בשביל החופש של מיסיסיפי באפריל 2018. הצתה ב-10 בינואר 2026, שריפה שפרצה לפני השחר גרמה נזק כבד לבית הכנסת. הגורם לשריפה נקבע כהצתה, וחשוד נעצר מאוחר יותר באותו יום. איש מחברי הקהילה לא נפגע, אך האש כילתה חלקים ממשרדי המנהלה, הספרייה ומספר ספרי תורה. החשוד גרם לעצמו בטעות כוויות קשות בפניו, בידיו ובקרסוליו במהלך ההתקפה, ואושפז לאחר מכן. גורמי כיבוי אש אמרו כי המבנה ניצל בקושי מקריסה מבנית מוחלטת הודות לתגובה המהירה של צוותי החירום. מחלקת המשפטים של ארצות הברית הודיעה כי הנאשם והחשוד בתיק ההצתה הוא פיטר ספנסר פיטמן בן ה-19. החשוד בתיק ההצתה הודה כי סימן את בית הכנסת כמטרה בשל "קשריו היהודיים", והתייחס למבנה כ"בית הכנסת של השטן". רשויות פדרליות הצהירו כי השפה בה השתמש החשוד שיקפה אידאולוגיה אנטישמית וכי ההתקפה נחקרת כפשע שנאה המכוון נגד מוסד דתי. התובעים הגישו נגד החשוד כתב אישום בגין הצתת מבנה דת וציינו כי אישומים פדרליים נוספים בגין פשעי שנאה נשקלים. לקריאה נוספת קישורים חיצוניים אתר האינטרנט הרשמי של קהילת בית ישראל הערות שוליים ביבליוגרפיה