בית קרלטון

בית קרלטון (באנגלית: Carlton House) היה מעון מלכותי מפואר בלונדון, ששכן לאורך רחוב פֶּל מֵל (Pall Mall), והיה לאחד המרכזים החברתיים, הפוליטיים והאדריכליים הבולטים של המאות ה־18 וה־19. הוא שימש בעיקר את פרדריק, נסיך ויילס, ולאחר מכן את ג'ורג' הרביעי (כנסיך ולאחר מכן כעוצר), עד שנהרס בשנת 1828. כיום שוכנת במקומו טרסת בית קרלטון. היסטוריה בית קרלטון נבנה בשנת 1709 עבור הלורד קרלטון, פוליטיקאי ואיש ממשל בכיר. לאחר מותו עבר הבית בירושה לאחיינו, הרוזן מבורלינגטון. בשנת 1732 נרכש על ידי פרדריק, נסיך ויילס, אביו של המלךג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת. הבית, שבתחילה היה מבנה לבנים פשוט בדומה לשאר בתי האצולה שבאזור, שופץ והותאם לצורכי נסיך הכתר. באותה תקופה, הגנים שסבבו אותו השתרעו מערבה עד בית מרלבורו, והיו מלאים בעצים כה צפופים עד שבתוכם התקיימה אף רצועת קינון של עורבים עד שנת 1827. פרדריק ניהל בבית קרלטון חצר משלו, ולעיתים אף ניהל ישיבות סודיות עם מקורביו, בהן דנו כיצד יחולק הממשל "ביום שאחרי מות המלך". הוא אף החזיק בארמון מעין "ממשלת צללים", בה היו מעורבים אישים בולטים כאדון דודינגטון והארל מאגמונט. לצד ענייני ממלכה, התקיימו בבית גם מפגשים תמוהים, ביניהם ביקורים חוזרים אצל מגידי עתידות, ואפילו בילויים מוסווים בזירות קרבות שוורים, דבר שזעזע את הממסד. אדריכלות המבנה המקורי של בית קרלטון היה בנוי מלבנים אדומות ודמה לבתי מגורים אציליים אחרים באותה תקופה, אך עם העברתו לפרדריק, נסיך ויילס, בשנת 1732, עבר תהליך הדרגתי של התאמה למעמד מלכותי. שינויים ארכיטקטוניים בוצעו מיד עם רכישת הבית, ובשנת 1734 האדריכל ויליאם פליטקרופט הציע תוכנית חדשה לשיפוצו. האדריכל ויליאם קנט תכנן באותה תקופה גם מפל מלאכותי לגינה, וסלון מרוצף שיש איטלקי, שעוטר בפסלים וציורים. המבנה רוצף באבן מבחוץ, והגן עוטר בפסלי אלפרד הגדול ואדוארד, הנסיך מוויילס, מעשה ידי ריסברק. במהלך השנים, התווספו למבנה אלמנטים קלאסיים, ביניהם עמודים קורינתיים, פסלים ודקורציה יוקרתית. תחת ידיו של האדריכל הנרי הולנד, שגויס על ידי ג'ורג', נסיך ויילס (לימים ג'ורג' הרביעי), הוענק למבנה סגנון ניאו־קלאסי בהשפעה צרפתית. הולנד שילב רעיונות שהושפעו מעיצוב פנים צרפתי תוך שימוש במלאכתם של בעלי מלאכה צרפתיים שהובאו במיוחד לפרויקט. סגנונו היה פשוט ומעודן יותר בהשוואה לרוברט אדם, בן דורו, והעדיף הרמוניה גאומטרית ופרטים קלאסיים נקיים. חזית המבנה כללה אגף מרכזי ושני אגפים צדדיים ללא פילסטרים, כאשר גג המבנה הוסתר על ידי בָּלַסְטְרָדָה. שער הכניסה עוטר בשישה עמודים קורינתיים בעיצובו של הולנד, בהשראת מקדש יופיטר סטטור שברומא. בחזית הוקמה קולונדה ארוכה – שורת עמודים בודדים שלא תמכה בדבר – שגררה ביקורת ציבורית, ואף הפכה לנושא לשירים סאטיריים ולדברי לעג של בני התקופה. מבפנים, כלל המבנה גרם מדרגות מרשים, חדרי קבלה מצופים סאטן ורהיטי אורמולו, ספרייה, שמונה קשתות דקורטיביות, שעוני שמש ופסלים מברונזה, לצד חלונות ויטראז' מפוארים מעוטרים בנוצות נסיכותיות וורדים. בקומת הקרקע שכנו החדרים הפנימיים, ביניהם חדר קונסרבטוריון גותי, ספרייה, חדר אוכל גותי וחדר זהב - כולם בעיצובו של האדריכל ג'ון נאש, עם גישה לגני סנט ג'יימס הסמוכים. בין השנים 1788 ל־1815 עבר הארמון שיפוצים נוספים, כולל שיפורים בתאורה ובחזות גרם המדרגות המרכזי, אשר תואר כמופע של אפקטים "קסומים" בשל האופן שבו האור הוקרן והודגש. פסלי דמויות נשיות מברונזה נועדו לשאת מנורות, ותקרת הזכוכית הייתה מעוטרת בזכוכית צבעונית בצורות מעגלים, יהלומים ונוצות הנסיך. הריסת המבנה ומה במקום כיום בית קרלטון נהרס בשנת 1828 ביוזמת הממשלה, במטרה לפנות שטח למעבר חדש שיחבר בין אזור פאל מאל לבין כיכר ווטרלווהעיר העליונה. את מקומו תפסה שדרה עירונית חדשה טרסת בית קרלטון, שתוכננה בידי האדריכל ג'ון נאש, והפכה לאזור מגורים יוקרתי לבני המעמד הגבוה, לרבות שרים, שגרירים ומדינאים. חלק מהאלמנטים האדריכליים של בית קרלטון ניצלו ושולבו במבנים אחרים – בהם העמודים הקורינתיים שהועברו ושולבו בכניסות המזרחית והמערבית של הגלריה הלאומית בכיכר טרפלגר. העמודים, שנעזבו לאחר הריסת הבית בשטח פארק סנט ג'יימס, עובדו מחדש בידי האדריכל ויליאם וילקינס לצורכי חיסכון כלכלי ולשימור מורשת אדריכלית. כיום, המקום בו עמד פעם הארמון נושא עדות שקטה לעברו המפואר של המבנה, באמצעות השם בלבד – אך גם באמצעות אותם שרידים פזורים באתרים לא רחוקים ממנו. קישורים חיצוניים הערות שוליים