קולט'ס מנופקט'ורינג קומפני

קולט'ס מנופקט'ורינג קומפני (באנגלית: Colt’s Manufacturing Company מילולית: חברת הייצור של קולט) היא אחת מחברות ייצור כלי הנשק הידועות והמשפיעות ביותר בהיסטוריה של התעשייה המודרנית, ומזוהה במיוחד עם פיתוח, ייצור והפצה של אקדחים תופיים ונשק בעל מנגנון טעינה חוזרת בארצות הברית ובעולם. החברה נוסדה במחצית הראשונה של המאה ה־19 בידי הממציא והתעשיין האמריקאי סמואל קולט, והייתה בין החברות הראשונות שהטמיעו ייצור סדרתי סטנדרטי של כלי נשק, בייצור המוני, תחזוקה פשוטה והפצה רחבה של כלי נשק. מוצרי חברת קולט, החל מאקדחים תופיים מוקדמים וכלה באקדחים אוטומטיים ורובים מודרניים, מילאו תפקיד מרכזי בהתפתחות הצבאית, הכלכלית והתרבותית של ארצות הברית, והשפעתם חרגה מן התחום הטכנולוגי אל המיתולוגיה של המערב הפרוע הספרות והקולנוע. במחצית השנייה של המאה העשרים חוותה חברת קולט תנודות משמעותיות במעמדה הכלכלי והארגוני, על רקע שינויים בשוק כלי הנשק האזרחי והצבאי, תחרות גוברת מצד יצרנים אמריקאים ובינלאומית, ותלות במחזורי רכש ממשלתיים. החברה עברה מספר תהליכי ארגון מחדש, לרבות הליכי חדלות פירעון ורכישות בידי קבוצות השקעה פרטיות. נכון לתחילת המאה ה שרים ואחת היא פועלת כחברה פרטית בבעלות תאגידית במסגרת קבוצת CZ-USA, זרוע אמריקאית של קבוצת הנשק הבינלאומית שמרכזה בצ'כיה צ'סקה זברויובקה (בצ׳כית: Česká zbrojovka), אשר רכשה את המותג ואת פעילות הייצור במסגרת אסטרטגיה להרחבת נוכחותה בשוק האמריקאי לייצור כלי נשק, תחמושת וציוד טקטי, עם מתקני ייצור בארצות הברית, קנדה ואירופה. ממשיכה לייצר אקדחים ורובים לשוק האזרחי, לגורמי אכיפת חוק וללקוחות ממשלתיים, תוך הסתמכות על המותג ההיסטורי ועל קווי מוצר קלאסיים לצד פיתוחים מודרניים, והיא נחשבת למקרה בוחן מרכזי במחקר ההיסטוריה העסקית והטכנולוגית של תעשיית הנשק האמריקאית. מותג קולט נותר אחד הסמלים המובהקים של תעשיית הנשק האמריקאית ושל ההיסטוריה התעשייתית של המאה ה־19 וה־20. רקע רקע היסטורי כלי נשק ליריה בודדת מוגבל מעצם הגדרתו לירי של כדור אחד והצורך לטעון ידנית כדור נוסף, כלי נשק אלו כופים כופים על היורה להפוך לחסר הגנה לפרק זמן מסוים כדי לטעון מחדש את נשקו. מתחילת השימוש בכלי נשק חם המטרה של היצרנים והמתכננים היה להתגבר על המגבלות שהטילה הטכנולוגיה הזמינה וליצור כלי ירי בעל יכולת ירי חוזר - הן אקדחים והן רובים ארוכי קנה, שניתן לטעון פעם אחת ולאחר מכן לירות שוב ושוב המגבלות נבעו בראש וראשונה מהתחמושת שהכתיבה טעינה של כל כדור בשלבים ובנפרד דרך לוע כלי הנשק וממגבלות של יכולת לייצר מנגנונים מיכאניים מורכבים שדורשים דיוק מיירבי. מנגנון מצת החלמיש בתחילת המאה ה-18 שיפר במידה ניכרת את אמינותם ואת תפקודם היעיל של כלי הירייה, אך הטעינה והירי עדיין היו איטיים והושפעו רבות מרוח וממזג האוויר. למרות התקדמות בטכניקות הייצור, ההתקדמות הטכנולוגית בתעשיית כלי הירייה נבלמה על ידי חומר הנפץ ההודף היחיד שהיה זמין – אבק השריפה. אבק זה היה תערובת כימית נפיצה, שסיכנה גם את המשתמשים בנשק, ובעלת תכונות היגרוסקופיות שעלולות היו לשלול ממנו את התכונות הנפיצות. יתרה מכך, קצב בעירתו האיטי הביא למהירויות לוע נמוכות יחסית, כתוצאה מהירי נוצר ענן עשן לבן שהקשה על כיוון ביריה הבאה ולעיתים כיסה את שדה הקרב. לאחר הירי וכתוצאה משריפת אבק השריפה נותר משקע שסתם את קני הרובים ואת חורי ההצתה, ועלול היה ליצור קורוזיה בקנים. בסוף המאה ה-17 ותחילת המאה ה-18, כמה יצרני נשק הצליחו להתגבר על המכשולים המיכאניים וייצרו אקדחים בעלי תוף מסתובב שהסתמכו על מנגנוני צור. הם היו גדולים יקרים, וסבלו מבעיות אמינות. ניסיון לעשות את אותו הדבר עם נשק ארוך קנה היה בעייתי אף יותר. שימוש במערכת התוף המסתובב יצר יותר מדי משקל ואיבוד של גז הודף מהרווח שבין התוף לבית הבליעה. פריצת הדרך הבאה הייתה הכנסתם לשימוש של כלי נשק נטענים אחורית שתחילה היו תוכננו ככלי נשק ליריה בודדת. ככל שהטכנולוגיה התקדמה ותכנון כלי הירייה השתפר במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-19, רבות מהבעיות הללו נפתרו בהדרגה. מנגנון ההצתה כיפת הקשה שפותחה באמצע שנות ה-20 של המאה ה-19, איפשרה שימוש מהיר ובטוח יותר במטעני אבק השריפה ואקדחים בעלי תוף מסתובב הפכו לאמינים ונוחים יותר לשימוש ונכנסו לשימוש צבאי ואזרחי נרחב. כמה סוגים של רובים יעילים למדי הופיעו כבר בשנות ה-20 של המאה ה-19 והמצאה של שילוב של קליע עופרת כדורי קטן וקפסולת ההקשה לכדור אחד שחוללה מהפכה בתכנון התחמושת והשימוש בכלי ירייה נשק ואפשרה מעבר ושימוש נרחב בכלי נשק בעלי מנגנון טעינה חוזרת. כך נוצר הקליע המתכתי האינטגרלי שאפשר לתכנן מערכות יעילות שהיו מסוגלות להכיל מספר כדורים ולהזין אותם אל בית הבליעה באופן אמין דרך הפעולה המכנית של רובה ארוך קנה ובהמשך לפיתוח כלי נשק חצי אוטומטי. רקע טכנולוגי בראשית המאה התשע עשרה עמדה תעשיית הנשק בפני צומת דרכים טכנולוגית ותעשייתית, שבו מגבלות יסודיות של קצב אש, אמינות וסטנדרטיזציה הגבילו את יכולתם לשמש מערכות צבאיות ואזרחיות בקנה מידה רחב. ניסיונות לפיתוח נשק בעל מנגנון טעינה חוזרת כגון מערכות תוף מוקדמות ומבנים רב קניים מורכבים, הופיעו כבר במאה השמונה עשרה ובראשית המאה התשע עשרה באירופה ובאמריקה הצפונית, אך לרוב לא הובילו לשינוי מבני בתעשייה בשל עלויות ייצור גבוהות, מורכבות מכנית והיעדר מסגרת תעשייתית מתאימה לייצור סדרתי. במקביל להתפתחויות אלו, התגבשה בארצות הברית תפיסה תעשייתית ייחודית, אשר כונתה במחקר ההיסטורי בשם המערכת האמריקאית של ייצור, ואשר הדגישה סטנדרטיזציה של רכיבים, חלוקת עבודה שיטתית, שימוש במכונות מדויקות והפרדה בין שלבי תכנון, ייצור והרכבה. תפיסה זו התפתחה בארסנלים ממשלתיים כגון ספרינגפילד והארפרס פרי, וכן במפעלי מתכת אזרחיים, והפכה את תעשיית כלי הירייה למעבדה מרכזית של המהפכה התעשייתית המודרנית. בתוך הקשר זה מילאו כלי הירייה תפקיד מרכזי במערכות הצבאיות של ארצות הברית, בתהליכי התפשטות טריטוריאלית ובהתפתחות הכלכלה והחברה האמריקאית, והם השתלבו במבנה רחב של מוסדות מדינתיים, שווקים אזרחיים ותרבות חומרית שבה טכנולוגיה, יזמות ותפיסות של כוח וסמכות פוליטית וחברתית היו כרוכים זה בזה. ההשפעה העיקרית והישירה על סמואל קולט נמצא האקדח התופי של אלישע קולייר (Elisha Collier), שפעל בלונדון בשנות העשרים של המאה התשע עשרה. קולייר פיתח אקדחים ורובים עם תוף מסתובב המבוסס על מנגנון מצת חלמיש, ולעיתים אף מנגנוני הצתה כפולים לשיפור אמינות הירי. כלי הנשק של קולייר נחשבים לאבות הטיפוס הישירים של האקדח התופי המודרני, שכן הם הדגימו את האפשרות הטכנית של ירי חוזר באמצעות תוף מסתובב, אף כי היו מורכבים מאוד לייצור, דרשו תחזוקה מדוקדקת והיו יקרים. קולט נחשף לדגמים אלה בעת שהותו בבריטניה, והם סיפקו לו דגם רעיוני ומכני מרכזי לפיתוח מנגנון משופר, במיוחד בכל הנוגע לאוטומציה חלקית של סיבוב התוף והפשטת המנגנון לצורך ייצור תעשייתי. עם זאת, קולייר לא היה המקור היחיד להשראה, שכן ממציאים נוספים בארצות הברית ובאירופה פעלו במקביל על מנגנוני ירי חוזר, ולעיתים אף רשמו פטנטים על רעיונות דומים, כך שיש לראות את קולט כחלק משדה תחרותי רחב של חדשנות טכנולוגית ולא כממציא מבודד. סמואל קולט סמואל קולט נולד בשנת 1814 בהרטפורד שבקונטיקט והתחנך בסביבה עירונית שבה התקיימו במקביל מסורות של מסחר, יזמות ותעשייה מתפתחת. מגיל צעיר גילה עניין במכניקה, בכימיה ובטכנולוגיה, בנה מודלים מכניים וניסה לפתח מנגנונים שונים. כאדם צעיר הוא הפליג כנער סיפון בספינות של צי הסוחר, וחוויותיו במסעות ימיים חשפו אותו למנגנוני גלגלי שיניים ומערכות מכניות מורכבות, חוויות שבביוגרפיות מאוחרות תוארו כמקור השראה לרעיון התוף המסתובב. עם שובו לארצות הברית החל לפתח אבטיפוסים של אקדח תופי במימון חלקי מאביו כריסטופר קולט, אך הדגמים הראשונים היו פרימיטיביים יחסית וסבלו מבעיות בטיחות ואמינות, בעיקר בתחום איטום הגזים והצתה משנית של תאים סמוכים. קולט סבל ממחסור חריף במשאבים כספיים. הוא היה אז בן שמונה עשרה בלבד, ואביו לא היה מסוגל לממן את כלל הניסויים והפיתוחים. לפיכך, מתוך תעוזה אופיינית, החליט לצאת למסע הרצאות ברחבי ארצות הברית וקנדה, לא כדי לפרסם את האקדח התופי שלו, אלא כדי להרצות על תכונותיה של תחמוצת החנקן אף שהנושא הוא על גבול האנקדוטה הדגמותיו הפופולריות של השפעת גז הצחוק על מתנדבים מן הקהל הבטיחו שההרצאות יהיו מבוקשות ורווחיות. פעילות זו הדגישה גם תכונה שקולט הבין כי הוא ניחן בה, ושמעצבי כלי ירייה מעטים אחרים יכלו להתהדר בה: כישרון טבעי להופעה ולשיווק עצמי. הצלחת מסע ההרצאות סיפקה לקולט את המימון הדרוש להמשך פיתוח האקדח התופי, ובשנת 1832 נשלחו שני אבטיפוסים, אקדח תופי ורובה, ללשכת הפטנטים בוושינגטון הבירה, שהעניקה לו פטנטים ב־25 בפברואר 1836. המחקר על סמואל קולט ועל החברה שנקשרה בשמו נשען על שילוב של מקורות ארכיוניים, היסטוריות תאגידיות, ביוגרפיות וספרות מחקרית רחבה בתחום ההיסטוריה של טכנולוגיה ותעשייה. היסטוריות מוסדיות מוקדמות של החברה, שהתבססו על ארכיוני קולט וחומרי חברה פנימיים, נטו להדגיש את דמות המייסד ואת הרצף של חדשנות טכנולוגית, אך לעיתים הציגו נרטיב טלאולוגי המעצים את תפקידו של קולט וממעיט בחשיבות ההקשר המבני. הביוגרפיה של קולט הפכה במאה התשע עשרה ובמאה העשרים למיתוס יזמי, שבו הוצג כממציא גאון עצמאי שהקים במו ידיו אימפריה תעשייתית. מחקרים מאוחרים יותר, כגון עבודותיהם של דייוויד האונשל ומריט רו סמית, הציעו פרשנות רחבה יותר, שבה תעשיית כלי הירייה האמריקאית נתפסת כחלק ממערכת תעשייתית כללית שהתפתחה סביב סטנדרטיזציה, מכניזציה וחלוקת עבודה, תוך הדגשת תרומתם של מוסדות ממשלתיים, מהנדסים ועובדים לצד יזמים פרטיים. ביוגרפיות מודרניות של קולט משלבות ניתוח תרבותי וכלכלי ומדגישות את תפקידם של פרסום, פטנטים ורשתות פוליטיות בהצלחתו, ובכך משקפות מגמה מחקרית רחבה לבחון יזמות תעשייתית בתוך הקשר של כלכלה פוליטית, תרבות חומרית והיסטוריה חברתית. גישה מתודולוגית זו מאפשרת להעריך את פעילותו של קולט ואת התפתחות החברה לא רק כשרשרת של המצאות ודגמים, אלא כתהליך מורכב שבו ידע טכנולוגי, מבנים מוסדיים ושיח תרבותי היו כרוכים זה בזה. המיתוס של קולט כגאון בודד הוא תוצר של תעמולה עסקית, ביוגרפיות מוקדמות וספרות פופולרית, בעוד שמחקר ביקורתי מציב אותו בתוך הקשר רחב של קפיטליזם תעשייתי אמריקאי במאה התשע עשרה. המאה התשע עשרה פטנט ארצס מנופקט'ורינג קומפני באמצע שנות השלושים של המאה התשע עשרה נסע לבריטניה כדי לרשום פטנט על המצאתו, ולאחר מכן חזר לארצות הברית להשגת הגנה משפטית מקבילה, מהלך שהדגיש תפיסה מוקדמת של חשיבות הקניין הרוחני והשווקים הבינלאומיים.מן הבחינה העסקית והיזמית, הדרך להקמת חברת קולט לא הייתה ליניארית ולא נטולת כישלונות. על מנת לממן את שלב הייצור פנה קולט לגיוס הון חיצוני, ובסיוע דודו רוזוול קולט הוקמה בשנת 1836 בפטרסון שבניו ג’רזי חברת "פטנט ארמס מנופקט'ורינג קומפני" (באנגלית: Patent Arms Manufacturing Company). החברה הוקמה עם הון מניות גדול לתקופה, אך קולט עצמו החזיק חלק קטן בלבד בהון ולא שימש בתפקיד ניהולי, אלא הועסק כאיש מכירות וקיבל עמלה על מכירת כלי נשק. במקביל המשיך לפעול לרישום פטנטים ולהפצת המוצר בשווקים בינלאומיים. מספר כלי הירייה הניסיוניים שיוצרו בראשית דרכו של סמואל קולט אינו ידוע בוודאות. בית החרושת של החברה היה בפטרסון שבניו ג'רזי וייצר בין שנת 1836 לשנת 1842 כ-1,450 רובים וכ 2,350 אקדחי תופי, עד לקריסת החברה מבחינה כלכלית. החלטתו של קולט להקים מפעל נבעה מחוסר יכולתו לעמוד בביקוש ההולך וגובר לאקדחים התופיים שפיתח. במפעל בפטרסון יוצרו לא רק אקדחים תופיים אלא גם רובים שהתבססו על עקרון התוף המסתובב. כלי הירייה הראשונים של החברה התבססו על הדגמים הניסיוניים שתוכננו על ידי מהנדס בשם על ידי אנסון צ’ייס, ואחרים על ידי חרש נשק מבולטימור בשם ג’ון פירסון. המנגנונים היו מורכבים מבחינה מכנית, אף על פי ששאיפתו של קולט הייתה לייצר את כלי הנשק באופן תעשייתי בפועל יוצרו האקדחים בפטרסון בהרכבה ידנית כמעט מלאה, וחלקים רבים לא היו ניתנים להחלפה בין כלי ירייה שונים. עם זאת, מצב זה אפשר ייצור דגמים מיוחדים לפי הזמנה, וחלק מאקדחי פטרסון עוטרו בחריטה ושיבוץ דקורטיבי ברמה גבוהה. למרות מחירם הגבוה, הביקוש היה משמעותי כאשר הסיבה העיקרית לכך הייתה הבהלה לזהב בקליפורניה בשנת 1848 שכן עשרות אלפי מחפשי זהב נזקקו לציוד ולהגנה אישית. למרות הביקוש, היקף המכירות לא הספיק להפיכת הייצור לרווחי, והחברה נסגרה בשנת 1841. קריסת החברה סייעה לקולט באופן בלתי צפוי, שכן הפטנט שלו היה אמור לפוג בשנת 1850, והוא הצליח לקבל הארכה בטענה שהכישלון הכלכלי מנע ממנו להשלים את פיתוח הדגמים. הפטנט הוארך עד פברואר 1856, מה שאפשר לו לנקוט הליכים משפטיים נגד מפרי פטנטים ולקבל יתרון משפטי וטכנולוגי בתחום כלי ירייה המבוססים על תוף עד לפקיעת הפטנט. המפעל שבפטרסון שבניו ג׳רזי, ייצר בין השנים 1836 ל־1842 כ־1,450 רובים שהתבססו על תוף, 462 מוסקטים חלקי קדח תופיים וכ־2,350 אקדחי תופי. לאחר סגירת החברה המשיך נושה ושותף עסקי בשם ג׳ון איילרס בייצור ובמכירה של אקדחים, והפיץ כ־500 יחידות מתוך סך כולל של כ־2,850 אקדחים שיוצרו עד שנת 1847. קולט פטרסון עם הקמת המפעל בפטרסון בשנת 1836 נוצרו מספר דגמים, חלקם נסיוניים בשנת 1835 ייצר המפעל דגם ניסיוני נוסף, אקדח גדול ממדים בעל תוף בעל חמישה תאי ירי הדגם השתמש בהדק מתקפל ללא מגן הדק שהיה דגם פשוט יותר של “אקדח חגורה”, ונחשב לדגם הראשון של סדרת אקדחי קולט פטרסון (Colt Paterson). אקדח זה היה באורך של כ־20 ס"מ, בקליבר .32, עם חמישה תאי ירי, וכלל להב מתקפל מתחת לקנה. מנגנון הנעילה שופר באמצעות חורי עצירה בתוף ובריח מרכזי בשלדה התחתונה. בדגם משופר מאוחר יותר הוסר הלהב והותקן קנה מתומן. תכנון התוף שופר, כאשר חלקו האחורי עוגל בין הפטמות שעליהן ישבו כיפות ההקשה על מנצ לאפשר הנחה מהירה של כיפות הקשה וחילוצן במהירות לאחר הירי. נוסף לכך הותקנו פינים אחוריים בתוף שנכנסו לחריץ בזרוע הפטיש, וכך נוצרה מערכת בטיחות בסיסית. חורי הנעילה הוזזו לאחור, ופיות התאים שויפו כדי להקל על טעינה ולצמצם סיכון להצתה משנית בין תאים. הקנה הוחזק באמצעות טריז שחייב פירוק חלקי של האקדח בכל טעינה שנעשתה ללא סיוע של מנוף טעינה ייעודי, אם כי כלי טעינה חיצוני סופק בדגמים שיוצרו לאחר 1839. רובה מנוף-טבעת כלי נשק נוסף ששפותח בחברת פטנט ארמס היה רובה מנוף-טבעת (Colt ring lever rifles) שיוצרו בין השנים 1837 ל-1841 רובים אלו הכילו מספר כדורים בתוף והשתמשו במנגנון הצתה מסוג כיפת הקשה מנגנון המנוף-טבעת היה ממוקם מול ההדק. משיכת הידית סובבה את התוף אל מול הקנה ודרכה נוקר נסתר. ייצורם נפסק לאחר כמה שנים בודדות, בין היתר בשל תקלות תפעוליות ותחזוקה מורכבת. הכלי שיקף את ניסיונו של סמואל קולט לבחון את ישימותו של מנגנון התוף המסתובב גם בכלי ירייה ארוכי קנה, בתקופה שבה טרם התגבשה הבחנה ברורה בין קווי מוצרים מרכזיים ומשניים. אף שהרובה לא זכה להצלחה מסחרית משמעותית ולא הבשיל לכדי דגם תקני רחב תפוצה, הוא ממלא תפקיד חשוב בהיסטוריה של החברה בכך שהוא ממחיש את רוח החיפוש והניסוי שאפיינה את מפעל פטרסון ואת מגבלותיו הארגוניות והטכנולוגיות. כישלונו היחסי של רובה הטבעת, לצד קשיי הייצור והשווק של כלי ירייה מורכבים אחרים, תרם בעקיפין להבנתו של קולט כי עתידה של הפעילות התעשייתית שלו מצוי בראש ובראשונה באקדחים, וכי פיתוחם של כלי ירייה ארוכי קנה עם תוף מסתובב אינו מעניק יתרון מסחרי בר קיימא. קולט ווקר קריסת מפעל פטרסון לא סימנה את סופו של סמואל קולט כיצרן נשק, אלא דווקא פתחה שלב חדש ומכריע בקריירה שלו. במהלך שנות ה-40 של המאה ה-19 לא החזיק קולט במפעל פעיל, אך המשיך לפעול כיזם וכבעל פטנטים, תוך חיפוש הזדמנות לשוב לייצור בקנה מידה משמעותי. הזדמנות זו נוצרה על רקע ההתנסות הקרבית שנצברה בדרום־מערב ארצות הברית, ובעיקר בקרב יחידות הריינג'רס של טקסס, אשר עשו שימוש באקדחי פטרסון במהלך הלחימה במלחמת ארצות הברית – מקסיקו ומלחמות האינדיאנים. אחד הקצינים שהשתמשו בנשק זה היה קפטן סמואל המילטון ווקר (Samuel Hamilton Walker), אשר זיהה את יתרונות מנגנון התוף המסתובב אך גם את מגבלותיו, ובראשן אמינות נמוכה וטעינה מסורבלת. הקשר שנוצר בין ווקר לקולט הוביל לשיתוף פעולה יוצא דופן בין קצין שדה ליזם חסר מפעל, שבמסגרתו גובש רעיון לאקדח תופי חדש, גדול וחזק משמעותית מקודמיו, המיועד בראש ובראשונה לשימוש צבאי. קולט, שלא היה מסוגל בשלב זה לייצר בעצמו, פנה למיקור חוץ תעשייתי והתקשר עם חברת איליי ויטני. מקונטיקט, שלה היו מתקנים וניסיון בייצור תעשייתי. כך נוצר אקדח הקולט ווקר (Colt Walker), אשר סימן את חזרתו של קולט לתעשיית הנשק האמריקאית כשחקן מרכזי. ההזמנה הצבאית לאקדח זה, שאושרה ב-1847, אפשרה לקולט לבסס מחדש את מעמדו הכלכלי, לצבור ניסיון מעשי בדרישות הצבא, ולהניח את היסודות הארגוניים והטכנולוגיים להקמת חברת קולט'ס מנופקט'ורינג קומפני בשנים שלאחר מכן. במובן זה, אקדח הווקר שימש פחות כשיא טכנולוגי ויותר כשלב מעבר קריטי בין אקדח הפטרסון הלא-בשל לבין עידן הייצור ההמוני והדומיננטיות התעשייתית של קולט בשנות ה-50 של המאה ה-19. קולטס פטנט פיירארמס מנופקט'ורינג קומפני בשנת 1847 הקים סמואל קולט את חברת "קולטס פטנט פיירארמס מנופקט'ורינג קומפני (באנגלית: Colt’s Patent Firearms Manufacturing Company) וקבע את מושבה בהרטפורד, קונטיקט. החברה נוסדה כמפעל פרטי בראשותו של קולט, ששימש כמנהל הכללי והאחראי על הפיתוח הטכנולוגי, כאשר צוות מצומצם של מהנדסים ומומחי ייצור עבד תחתיו על פיתוח וייצור כלי הנשק. בתקופה זו החל קולט ליישם לראשונה בקנה מידה רחב את מה שנודע לימים כשיטה האמריקאית לייצור תעשייתי, שהתבססה על שימוש בחלקים מדודים במדויק וברי החלפה מלאה, אשר אפשרו הרכבה מדויקת גם בידי פועלים שלא היו מומחים. קולט לא הסתפק בקביעת עקרונות כלליים אלא פיקח אישית על כל שלבי הייצור והקפיד לגייס אנשי מקצוע בעלי כישורים יוצאי דופן, ובראשם אלישה קינג רוט, מהנדס וממציא רב תחומי שמונה למפקח העליון של המפעל. רוט הוביל תהליך מקיף של מודרניזציה במכונות הייצור, כולל מחרטות מתקני קידוח מתקני עזר ומכונות כרסום, ובמקרים רבים תכנן מחדש ציוד שנמצא בלתי יעיל. אחת ממכונות הכרסום ששופרו במסגרת זו הייתה כה מתקדמת עד שנשארה בשימוש כמעט ללא שינוי במשך כמאה וחמישים שנה והפכה לאבן יסוד של הייצור התעשייתי האמריקאי. קולט הנהיג שיטת שכר לפי תפוקה שנועדה לאזן בין דרגות מיומנות שונות ולתגמל עבודה מקצועית ומהירה, כאשר כל רכיב נבדק בקפדנות בידי בוחנים ייעודיים כדי להבטיח התאמה מלאה לכלי הנשק המורכבים. אף על פי שתהליך ההרכבה נראה עתיר עבודה, עלות ההרכבה עצמה היוותה חלק קטן יחסית ממחיר האקדח, בעוד עיקר העלות נבע מחומרי הגלם. מפעל קולט בהרטפורד בשנת 1854 הושלם המפעל החדש של קולט בהרטפורד, וכאשר נפתח בשנת 1855 לא היה זה רק מפעל תעשייתי אלא הצהרה מובהקת של שאפתנות תעשייתית בקנה מידה לאומי. המבנה הראשי, שהתפרש לאורך יותר מ־500 רגל על גדת הנהר בהרטפורד, נבנה מלבנים אדומות בסגנון איטלקי, ובחזיתו שורות ארוכות של חלונות קשתיים שנועדו להציף את אולמות הייצור באור טבעי. מעליו התנשאה כיפה כחולה דמוית בצל שבראשה סוס "קולט" מוזהב המזדקר על רגליו האחוריות, סמל שניתן היה לראותו למרחקים ודמותו הוטבעה על כלי הנשק של החברה. על פי המסורת, עיצוב הכיפה הושפע ממסעותיו של סמואל קולט ברוסיה בשנות השלושים של המאה התשע עשרה, והצבתה מעל מפעל בניו אינגלנד הייתה מחווה מודעת שנועדה להקנות למתחם חזות ייחודית ומזוהה מעין “מותג” אדריכלי בלבנים ובפלדה. פנים המבנה אורגן בקווים רציונליים ומדורגים, כמעט צבאיים באופיים: בקומת הקרקע הוצבו מכונות כבדות — מחרטות, מכונות כרסום וציוד לעיבוד קנים שהונעו באמצעות מנוע קיטור מרכזי אשר גלגלי תנופה ומערכות רצועות העבירו את כוחו לכל אגפי הבניין, ואילו הקומות העליונות יועדו לספסלי הרכבה שבהם עובדים מיומנים, שרבים מהם הוכשרו לפי שיטת “הארסנל” שפותחה בספרינגפילד, הרכיבו את אלפי החלקים שמהם הורכב אקדח תופי אחד. תהליך הייצור חולק לעשרות פעולות מתמחות, שכל אחת מהן הוטלה על מחלקה ייעודית. מחלקת הקנים ייצרה קנים מחורקים בדיוק שנמדד באלפיות האינץ'; מחלקת התופים קדחה ויצרה את בתי הבליעה לפני שהעבירה את הרכיבים לליטוש; מחלקת המנעול עיבדה וחיסמה את הקפיצים וההדקים המורכבים; ובחדרי הגימור בוצעו ההתאמות הסופיות, השחרת המתכת והבדיקות, לרבות ירי ניסוי במקום. בית החרושת לא עמד בבידוד גאוגרפי או חברתי: סביבו הקים קולט את “קולטסוויל”, עיירת חברה שכללה בתי מגורים לעובדים, כנסייה בשם "כנסיית הרועה הטוב" (באנגלית: Church of the Good Shepherd) שהוקמה לזכרו של סמואל קולט, ומתקני פנאי. מודל פטרנליסטי זה, שהיה רווח בקרב תעשיינים בני המאה התשע עשרה, שילב דאגה לרווחת העובדים עם שאיפה לפקח על סביבתם ולעצב את נאמנותם. כך התפתחה קולטסוויל כקהילה בעלת מקצב חיים משלה, שמחזורי הייצור של בית החרושת קבעו את קצבה הכלכלי והחברתי. אקדחי כיס במקביל לייצור אקדח הפטרסון הבין קולט כי השוק אינו מתמצה בכלי נשק כבדים ועתירי עוצמה בלבד. לנוכח הביקוש המתמשך לאקדחים קומפקטיים להגנה עצמית, החל לגבש תפיסה חדשה לפיתוח אקדח כיס פשוט יותר לייצור חזק ואמין יותר מהפטרסון וזול יותר לרכישה. אקדחי הכיס של חברת קולט היו מרכיב מרכזי באסטרטגיית ההתרחבות המסחרית של החברה משלהי שנות הארבעים של המאה התשע עשרה ואילך, ושיקפו את הבנתו של סמואל קולט כי עיקר הביקוש האזרחי אינו מופנה לכלי נשק כבדים לשימוש צבאי אלא לאקדחים קומפקטיים ונוחים לנשיאה יומיומית. דגמים אלו, שיוצרו בקטרים קטנים יחסית ונועדו להישאה בכיס המעיל או המכנסיים, פנו לשוק רחב של אזרחים, סוחרים, שליחים ואנשי אכיפת חוק, והשלימו את קו האקדחים הצבאיים של החברה. אקדחי הכיס התבססו בחלקם על עקרונות התכנון של דגמי פטרסון המוקדמים אך תוכננו כך שיתאימו לייצור סדרתי. במהלך התקופה שבין סוף שנות הארבעים לתחילת שנות השבעים של המאה התשע עשרה ייצרה קולט מגוון רחב של דגמי כיס, לעיתים במקביל זה לזה, דבר שיצר ריבוי שמות ותצורות אך אפשר התאמה מדויקת לצרכים שונים של השוק. תרומתם העיקרית של דגמים אלה הייתה בביסוס נוכחותה של קולט בשוק האזרחי ובהפיכתה מחברה המזוהה עם חוזים צבאיים בלבד ליצרנית נשק רב תחומית בעלת בסיס לקוחות רחב ויציב. קולט דרגון תחת ניהולו של רוט החל המפעל בינואר 1848 בייצור האקדחים מדגם חדש שהתבסס על לקחי אקדח הווקר, אם כי קצב הייצור הראשוני היה נמוך מהמצופה. אקדחים אלה, שנודעו תחילה כמודל 1848 ולאחר מכן כמשפחת הקולט דרגון, (Colt Dragoon Revolver) כללו שורה של שיפורים הנדסיים שנועדו לפתור בעיות שהתגלו בשימוש המבצעי, ובהם פישוט ניכר של מנגנון הירי, שיפור מערכת נעילת התוף והקנה, הקטנת ממדי התוף והפחתת מטען האבקה לצורך שיפור הבטיחות והאיזון. במהלך שנות הייצור הוכנסו גם שינויים בטכנולוגיית ייצור של הקנה שהרחיבו את טווח השימוש המבצעי של האקדח. דגמי הדרגון יוצרו בהיקף נרחב עד שנת 1860 והיו הצלחה מסחרית ותעשייתית. קולט מודל 1851 קולט מודל 1851 הידוע גם בשם "קולט נייבי", שהוצג בראשית שנות החמישים של המאה התשע עשרה, היה אחד המוצרים המרכזיים והמשפיעים ביותר של חברת קולט. שמו נבע מניסויים שערך צי ארצות הברית בשנת 1850, שביקש אקדח אמין ונוח לנשיאה. אף שהדגם דמה חיצונית לאקדחי הכיס שקדמו לו, הוא היה גדול וחזק יותר עם תוף בן שישה תאים וקנה באורך בינוני, ושילב עוצמה מספקת עם ניידות גבוהה בהשוואה לדגמי הדרגון הכבדים. האקדח זכה למוניטין של דיוק גבוה ובזכות הצלחתו הרחיב קולט את קו המוצרים ופיתח דגמים ייעודיים נוספים לשוק האזרחי והצבאי, ובהם דגמי משטרה ודגמי כיס פשוטים יותר. הקולט מודל 1851 היה הדגם המצליח ביותר מבחינה מסחרי של החברה בתקופה זו, עם היקף ייצור של כ־250 אלף יחידות, והוא סימן את ביסוסה של קולט כיצרנית דומיננטית של אקדחים בשוק האמריקאי. במקביל פעל קולט להבטיח את זכויותיו הרשומות בפטנט מוקדם יותר על מנגנון התוף המסתובב, והאריך את תוקף ההגנה המשפטית עד אמצע שנות החמישים וחיזק עוד יותר את מעמדה המסחרי והטכנולוגי של החברה. קולט מודל 1855 "סייד האמר" בשנת 1855 הציגה חברת קולט את מחידושיה המשמעותיים ביותר בתחום תכנון האקדחים, כאשר אלישה קינג רוט, מנהל הייצור של החברה, הציג בפני סמואל קולט דגם מהפכני שעליו עבד במשך מספר שנים. בניגוד לאקדחים הקודמים של החברה, שהתבססו ברובם על מסגרת פתוחה, היה זה אקדח בעל מסגרת סגורה עם קשת עליונה מעל התוף, כאשר התוף עצמו הוחזק בצירו באמצעות בורג אחורי. הדגם הציג גם שינויים במנגנון הפעולה הפנימי ובמערכת הטעינה, אך המאפיין הבולט ביותר שלו היה הפטיש הצדדי (באנגלית: Side Hammer), שהותקן חיצונית בצדו הימני של גוף האקדח, סידור שהיה מוכר מכלי ירייה ארוכי קנה אך יוצא דופן באקדחים תופיים. עיצובו של רוט יוצר כאקדח כיס תחת השם "ניו מודל פוקט פיסטול (מודל חדש של אקדח כיס) " (באנגלית: New Model Pocket Pistol) או מודל 1855 ולעיתים על שם ממציאו "אקדח רוט" הדגם יוצר בעיקר בקטרים קטנים ונחל הצלחה מסחרית הודות לממדיו הקומפקטיים ומשקלו הנמוך. יוצרו ממנו עשרות אלפי יחידות והוא שימש לעיתים כנשק משני בתקופת מלחמת האזרחים האמריקאית. חשיבותו ההיסטורית של דגם חורגת מהיקף ייצורו, שכן הוא היה האקדח הראשון של קולט שהשתמש במנוף טעינה מתקדם מסוג "מנוף טעינה זוחל", אשר אומץ לאחר מכן בדגמי הצבא והצי של ראשית שנות השישים, וכן האקדח הראשון של החברה עם מסגרת סגורה והדק בצורת "דורבן", מאפיינים שחזרו והופיעו בדגמים מאוחרים יותר ובאקדחי הדרינגר של קולט במחצית השנייה של המאה התשע עשרה. מודל 1860 ומודל 1861 במהלך שנות ה-60 של המאה ה-19 חיזקה חברת קולט את מעמדה כספקית נשק מרכזית לצבא האיחוד באמצעות הפיתוח והייצור של דגמי קולט "ארמי" 1860 וקולט "נייבי" 1861. דגם 1860, בקליבר .44, היה אקדח פעולה בודדת בעל שישה תאי תוף, אשר שילב את הלקחים שנלמדו מדגמים קודמי וייצור המוני של למעלה מ-200,000 יחידות. במקביל, דגם 1861, המשיך את הקו של נודל 1851 אך בגרסה מותאמת לצרכים צבאיים מגוונים, ובמיוחד לשימוש בחיל הים. דגם זה כולל שישה תאי תוף היה מותאם להפעלה אמינה בתנאי לחימה ימית ובאופן נוח להובלה והטענה. שני הדגמים משקפים את מדיניות קולט של שדרוג הדרגתי ושמירה על עקרונות עיצוביים מוכחים, לצד אימוץ מערכת ייצור המוני עם חלקים ניתנים להחלפה, שהבטיחה אמינות גבוהה וקצב ייצור מוגבר. פתיחת מפעל בבריטניה המפעל הבריטי של סמואל קולט, שנודע בשם"קולטס לונדון ארמורי" (באנגלית: Colt’s London Armoury), הוקם בשנת 1853 ברובע פימליקו שבלונדון, כחלק מניסיונו של קולט לחדור לשוק האירופי ולזכות בחוזים צבאיים של האימפריה הבריטית. קולט האמין כי ייצור מקומי בבריטניה יגביר את אמון הממסד הצבאי בנשקו, יעקוף חסמים פוליטיים ומכסים, ויאפשר לו להתחרות ביצרני הנשק המקומיים. המפעל הוקם כמתקן מודרני, המבוסס על עקרונות הייצור התעשייתי והחלפים האחידים שפיתח בארצות הברית, והעסיק פועלים בריטיים שהוכשרו בשיטות אמריקאיות. אף על פי שקולט השקיע משאבים רבים בפרסום וביחסי ציבור כולל הצבת שלט פרום ענק מול הפרלמנט הבריטי הוא התקשה להשיג את החוזים הצבאיים שקיווה להם, בין היתר בשל שמרנות מוסדית, העדפת יצרנים מקומיים וביקורת על איכות הנשק בייצור הבריטי. עם פרוץ מלחמת קרים חל גידול זמני בביקוש, אך הוא לא הספיק כדי להצדיק את המשך פעילות המפעל. בשנת 1857 נסגר המפעל, והציוד הועבר חזרה לארצות הברית. למרות כישלונו הכלכלי, המפעל בלונדון נחשב לאבן דרך בהעברת שיטות ייצור תעשייתיות אמריקאיות לאירופה ובהפצת רעיון הייצור ההמוני של נשק קל. תקופה זו יוצרו בו, על פי ההערכות המקובלות בין כ־23,000 ל־24,000 כלי ירייה, רובם המכריע אקדחיקולט מודל 1851 . המפעל לא הגיע מעולם להיקפי הייצור של המפעלים בהרטפורד. בשיא פעילותו הועסקו במקום כמה מאות עובדים, אך התפוקה נותרה נמוכה יחסית, הן בשל קשיים טכנולוגיים בהטמעת שיטת הייצור האמריקאית בתנאים בריטיים, והן בשל חוסר יציבות בהזמנות. הפטנט של רולין וויאט והשפעתו על חברת קולט במחצית השנייה של שנות החמישים של המאה ה־19 עמד מול חברת קולט אתגר משפטי וטכנולוגי מרכזי כאשר רולין וויאט, (Rollin White) שהחל את דרכו בתחום הנשק כעובד במפעלו של סמואל קולט, שם עסק בשיפורים הנדסיים למנגנוני האקדחים. עם הזמן נוצרו חילוקי דעות בין וויאט לקולט, בעיקר סביב זכויות על המצאותיו והשקפתו לגבי כיווני פיתוח עתידיים עד שוויאט עזב את החברה ב-1854. מיד לאחר מכן פיתח וויאט פטנט על תוף שהוא צילינדר "קדוח לכל אורכו" (באנגלית: bored-through cylinder), שהעניק אפשרות טעינה מאחור, ואף על פי שמדובר היה בדגם ניסיוני בלבד, הפטנט נרשם ב-1855בארצות הברית על תוף התאים פתוחים משני הקצוות שאפשר הכנסת והוצאת כדורים אחודים המשלבים בגוף אחד את הקליע, תרמיל ופיקה מחלקו האחורי של הצילינדר, ובכך לייעל באופן דרמטי את תהליך הטעינה. הפטנט סימל פריצת דרך טכנולוגית, שכן עד אז רוב האקדחים היו נשק הנטען מצד הקנה ותהליך הטעינה היה ארוך ומסורבל. הפטנט של וויאט העניק לו ולחברת סמית' אנד וסון בלעדיות על ייצור אקדחים טעונים מאחור ואילץ את קולט להתמודד עם הגבלות משפטיות משמעותיות שהגבילו את ייצורו של נשק מסוג זה. עזיבתו של וויאט את חברת קולט, חילוקי הדעות המשפטיים ביניהם והיעדר מיקוד של קולט בהמצאת אקדחים טעונים מהירים גרמו לכך שהמתחרים, בראש ובראשונה סמית’ אנד ווסון, הצליחו למנף את הפטנט להקמת יתרון שוק ממושך. בעוד שהפטנט של סמואל קולט על אקדחים תופים פג בשנת 1856 וסימל סיום שליטה בלעדית בתחום. תהליך זה מנע מקולט להיכנס לשוק האקדחים התופיים החדש במלואו, הפטנט של וויאט המשיך להשפיע על פעילות קולט עד לפקיעתו בשנת 1869 והחברה נאלצה להמשיך להסתמך על סדרות קיימות כגון מודל 1851 ומודל 1860. במהלך מלחמת האזרחים ערך מורחב – מלחמת האזרחים האמריקנית במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית (1861–1865) הפך אקדח קולט מודל 1860 לאקדח התופי העיקרי בשימוש צבא האיחוד. בתחילת המלחמה, מספר האקדחים הזמינים היה מצומצם מאוד ורבים מהחיילים עדיין הסתמכו על אקדחים שיכלו לירות כדור אחד בלבד בין טעינה לטעינה. עם הפסקת אספקת האקדחים למדינות קונפדרציית המדינות של אמריקה, ניסו יצרנים של הקונפדרציה ליצור העתקים בלתי מורשים של דגם 1860. דמויות בולטות בצפון ובדרום, כגון קולונל וייד המפטון בצפון וקולונל ג'ון סינגלטון מוסבי בדרום, העדיפו את דגם מודל 1860, הערכות היסטוריות מצביעות על כך שבמהלך קרב גטיסברג כ-84 אחוז מהאקדחים שברשות חיילי האיחוד היו מדגם 1860, והדגם הפך לכלי נשק קרבי חיוני ליחידות פרשים וחי"ר כאחד. מעט לפני מותו של סמואל קולט בינואר 1862, הציגה החברה את אקדח מודל 1861, גרסה משופרת של דגם 1851 . גם הוא היה אקדח בעל מנגנון פעולה בודדת עם שישה תאי תוף, אך בגרסה מותאמת יותר לשימוש בחיל הים. דגם זה שילב מנגנונים מוכחים מהדגמים הקודמים והיה אמין במיוחד. השילוב של ייצור המוני, חלקים ניתנים להחלפה, והדגשים על אמינות ובטיחות הפך את שני הדגמים הללו למרכזיים במאמץ הלחימה של צבא האיחוד. הצלחתם המבצעית והמסחרית חיזקה את מעמדה של החברה, אפשרה הרחבת קשרים עם הצבא והניחה את היסודות להתפתחות התעשייתית של קולט בשנים שלאחר המלחמה. במקביל להצלחה של אקדחי התופי, נחלה חברת קולט כישלון עם הרובה " קולט ניו מודל רבולבינג רייפל"(באנגלית: Colt’s New Model Revolving Rifle). הרובה שהיה למעשה גרסה ארוכת קנה של אקדח הסיידהאמר נועד לענות לצורך של הצבא האמריקאי לעבור לרובים בעלי מנגנון טעינה חוזרת. למרות היתרונות התאורטיים של הרובה, השימוש המבצעי שלו במלחמת האזרחים האמריקאית היה מוגבל ומספר מצומצם של רובים הגיע לשורות צבא האיחוד. אך החיילים דיווחו על קשיים משמעותיים בשדה הקרב. הבעיה המרכזית הייתה תופעת שבה מספר תאי התוף הוצתו במקביל עקב דליפת אבק שרפה, מצב שגרם לפציעות ולחוסר אמון בנשק. בנוסף, מנגנון התוף היה כבד ומסורבל והקשה על ירי ממושך ומדויק בתנאי לחימה. במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית נמתחה על סמואל קולט ועל חברתו ביקורת ציבורית, פוליטית ומוסרית סביב סוגיית אספקת הנשק לשני הצדדים ערב המלחמה ובשלביה הראשונים. הביקורת לא התמקדה בטענה שקולט סיפק נשק במכוון גם לאיחוד וגם לקונפדרציה לאחר פרוץ הלחימה, אלא בכך שלפני פרישת מדינות הדרום המשיכה החברה למכור אקדחים ורובים למדינות בדרום ארצות הברית בעת שאלו כבר התכוננו לפרישה מהברית, ובכך תרמה בפועל להתחמשות עתידית של הקונפדרציה. לאחר פרוץ המלחמה והטלת אמברגו על אספקת נשק למדינות הקונפדרציה, הופנו כלפי קולט טענות סותרות: במדינות האיחוד הועלו טענות כי קולט פעל משיקולים מסחריים צרים והתעלם מההשלכות הפוליטיות של מכירת נשק למדינות הקונפדרציה, ואילו בקונפדרציה ראו בו מי שנטש לקוחות ותיקים והעדיף את האיחוד מתוך אינטרס כלכלי, כאשר המפעלים שלו עברו לייצור מוגבר עבור צבא הצפון. נוסף על כך, הביקורת הציבורית התרחבה גם לשאלת הרווח ממלחמה, שכן קולט זוהה עם חוזי אספקה ממשלתיים בהיקפים גדולים ועם התעשרות אישית ותאגידית בזמן עימות לאומי עקוב מדם. אף שקולט עצמו מת בתחילת 1862, זמן קצר לאחר פרוץ המלחמה, הדימוי שלו כיזם המשלב פטריוטיות, תעשייה ורווח עורר כבר אז דיון ביקורתי נרחב על גבולות האחריות המוסרית של יצרני נשק בעידן של מלחמה תעשייתית. בשיא מלחמת האזרחים הגיע היקף הייצור השנתי של קולט ל-100,000 אקדחים תופיים ולכמעט 50,000 רובים. התפוקה הכוללת של החברה במהלך כל תקופת המלחמה הסתכמה ב-378,000 אקדחים תופיים וב 114,000 רובים. מותו של סמואל קולט לאחר מותו של סמואל קולט ב־10 בינואר 1862, בגיל 47, החברה עברה לשלב חדש במבנה הניהולי שלה, כאשר אליזבת הארט ג'רוויס קולט, אלמנתו, לקחה על עצמה את הפיקוח הכללי על ההיבטים הפיננסיים והמשפטיים של חברת קולט פטנט ארמס. היא הבטיחה את המשך הפעילות השוטפת של המפעל, שמרה על קשרי הלקוחות והמדינה, ופיקחה על ניהול החוזים הצבאיים, בעיקר במסגרת מלחמת האזרחים האמריקאית, שבה ביקוש האקדחים והחוזים עם הצבא היו קריטיים לרווחיות ויציבות החברה. בתקופה זו אלישה קינג רוט המשיך לכהן כמפקח הטכני הראשי במפעל, אחראי על הייצור, הפיתוח ההנדסי והתחזוקה של שיטות הייצור. עם מותו של רוט ב־1865 מונה ריצ'רד ג'רוויס למנהל המפעל, והוא המשיך להרחיב את קווי הייצור, לפתח דגמים חדשים ולהבטיח את עמידת החברה בחוזים הצבאיים והאזרחיים. תחת הנהגתו, החברה הפכה ממפעל שהוגדר בעיקר על ידי חזונו של הממציא למבנה תאגידי מקצועי, עם ניהול מסודר, פיקוח טכני קפדני ומנגנון ייצור מוסדר שהבטיח שימור הידע הטכנולוגי והייצור ההמוני. מעבר זה איפשר לחברה לשמור על יציבות פיננסית, להרחיב את פעילותה בשוק הנשק האמריקאי ולהמשיך בפיתוח טכנולוגי של אקדחים ורובים, תוך שמירה על המוניטין שצברה בתקופת חייו של סמואל קולט. שריפת בית החרושת בשנת 1864 פרצה שריפה גדולה במפעל קולט שבהרטפורד, אשר החריבה כמעט לחלוטין את מתחם הייצור המרכזי ואת חלק ניכר מהציוד, המחסנים והמלאי, בשיא תקופת הביקוש שנבעה ממלחמת האזרחים האמריקנית. האסון איים לא רק על המשך פעילות החברה, אלא גם על מעמדה כספקית נשק מרכזית לצבא האיחוד. אף שסמואל קולט עצמו כבר לא היה בין החיים, הנהלת החברה בחרה לראות באירוע הזדמנות ולא קץ הדרך: בתוך זמן קצר התקבלה החלטה לבנות מחדש את המפעל בקנה מידה גדול יותר, תוך שילוב לקחים ארגוניים וטכנולוגיים שנצברו במהלך שנות הייצור ההמוני. המפעל החדש, שנבנה על אותו אתר, חיזק עוד יותר את הדימוי של קולט כסמל לתעשייה אמריקנית מודרנית, עמידה ומשוקמת, והניח את הבסיס להמשך פעילות החברה גם בעשורים שלאחר המלחמה. השריפה והבנייה מחדש הפכו בדיעבד לאירוע מיתולוגי בהיסטוריה הארגונית של קולט, המדגים את יכולתה לשרוד משבר עמוק ולצאת ממנו מחוזקת. לאחר מלחמת האזרחים המעבר של חברת קולט לעידן התחמושת האחודה היה תהליך הדרגתי, מהוסס ולעיתים כושל. הניסיון הראשון, המרת אקדחי כיפת הקשה קיימים לשימוש בתחמושת בעלת תרמילים מתכתיים באמצעות מנגנון תִּיר (באנגלית: Thuer conversion) בשנת 1868, היה ניסיון טכנולוגי לעקוף את מגבלות פטנט רולין וייט, אך מורכבותו הרבה וחוסר הנוחות התפעולית שלו הביאו לכישלון מסחרי ברור. בעקבות זאת פנתה החברה לפתרונות מעשיים יותר, ובהובלת צ’ארלס ריצ’רדס ובהמשך ויליאם מייסון פותחו הסבות פשוטות ויעילות יותר, שאיפשרו טעינה אחורית דרך "שער טעינה" והפכו את אקדחי התופי הישנים לשמישים עם התחמושת החדשה. במקביל, הנהלת קולט פנתה לחברת סמית' אנד ווסון בבקשה לרכוש את רישיון פטנט רולין וייט מסמית’ אך נסוגה מהמהלך בגלל עלותו הגבוהה וקרבת מועד פקיעתו, החלטה ששיקפה זהירות כלכלית אך גם הבנה אסטרטגית שהמונופול עומד לפוג. עם פקיעת הפטנט בסוף שנות השישים של המאה ה־19 נפתח השוק לכלי נשק בעלי טעינה אחורית של יצרנים שונים, וקולט מיהרה להתאים את עצמה למציאות החדשה, בין היתר באמצעות רכישת שהתמחתה בייצור אקדחי דרינג'ר עם תחמושת שיכלה לשמש על מנת לעקוף את הפטנט של רולין וויט. על מנת להמשיך ולייצר הכנסות התחילה החברה גם לייצר מכונות תפירה מכונות כתיבה ואופניים. החל מסוף שנות ה־60 של המאה ה־19 החלה חברת קולט במעבר הדרגתי אך מכריע מייצור אקדחים מנגנון כיפת הקשה לעולם התחמושת המתכתית והטעינה האחורית, מעבר שעיצב מחדש את זהותה התעשייתית ואת מעמדה בשוק הנשק האמריקאי. לאחר רכישת חברת נשיול ארמס National Arms Company מניו יורק בשנת 1870 המשיכה קולט בייצור דרינג’רים בקליבר .41 קצר, שהיו כלי הירייה הראשונים של החברה שנמכרו עם טעינה אחורית ושימוש בתחמושת מתכתית, ובה בעת פיתחה דגמים עצמאיים משלה. בשנים 1871–1872 הוצגו אקדחים חדשים כדוגמת "קולט האוס רבולבר" (אנגלית: Colt House Revolver) עם תוף בצורת עלה תלתן ו-4 כדורים והקולט מודל 1871 הידוע גם בשם "אופן טופ" (אנגלית: Colt Open Top), שפותח בידי המהנדס ויליאם מייסון שימשו בסיס ישיר לפיתוח אקדח הסינגל אקשן ארמי, אשר עוצב מחדש בעקבות דרישות צבא ארצות הברית למסגרת חזקה יותר ואומץ רשמית בשנת 1873 בקליבר .45 Colt. בחירה זו סימנה את פריצת הדרך של קולט בעידן התחמושת המתכתית והניחה את היסודות לאחד מכלי הירייה המזוהים ביותר עם החברה ועם המערב האמריקאי. הצלחת דגם זה, לצד ההסבות ריצ’רדס מייסון של אקדחי כיפת הקשה קיימים ופיתוח דגמים חדשים, אפשרה לקולט להרחיב את היצע מוצריה, להיכנס גם לתחום האקדחים בפעולה כפולה, ולבסס את מעמדה כספקית מרכזית של נשק אישי לצבא ולשוק האזרחי בתקופת ההתפשטות מערבה של ארצות הברית בשנות ה־70 וה־80 של המאה ה־19. קולט סינגל אקשן ארמי אקדח הקולט סינגל אקשן ארמי שהוצג בשנת 1873, היה לא רק דגם מצליח במיוחד אלא נקודת מפנה היסטורית בתולדות חברת קולט, שסימנה את הסתגלותה לעידן החדש של תחמושת מתכתית אחודה לאחר פקיעת פטנט רולין וייט. האקדח, שנודע גם בשם "משכין שלום" “Peacemaker”, היה הדגם הראשון של קולט שהצליח לממש באופן מלא את המעבר מאקדחי תופי בעלי מנגנון הצתה כיפת הקשה לאקדחי תופי מודרניים ובכך החזיר לחברה עמדה מובילה בשוק האמריקאי לאחר שנים שבהן נאלצה תחת הצל של חברת סמית' אנד ווסון. אימוצו הרשמי של הדגם בידי צבא ארצות הברית כאקדח השירות הסטנדרטי חיזק מחדש את הקשר ההיסטורי בין קולט לממסד הצבאי, קשר שנפגע במידת מה לאחר מותו של סמואל קולט ובתקופת חוסר הוודאות הניהולית שבאה בעקבותיו. מעבר להצלחתו המיידית בשוק הצבאי, אקדח הסינגל אקשן ארמי הפך לאבן יסוד בזהות המותג של קולט, משום שהוא ליווה את התרחבות ארצות הברית מערבה ושימש נשק נפוץ בקרב חיילים, שוטרים, מתיישבים ואזרחים. בדיעבד, תרומתו הגדולה של הדגם לחברה לא הייתה רק במספרי הייצור המרשימים או באורך חיי המדף החריג שלו, אלא בכך שהוא עיצב מחדש את דימוי קולט כסמל אמריקאי מובהק של כוח, חוק ואינדיבידואליזם, דימוי שהשתרש עמוק בתרבות הפופולרית והמשיך להזין את מעמד החברה גם בעשורים הבאים. המאה העשרים מכירת החברה סדרת שביתות שפתחה את המאה העשרים ומצבו הבריאותי המידרדר של אחיה של אליזבת קולט היה נקודת השבר האחרונה שהצטרפה לשורת האובדנים האישיים שחוותה. במהלך השליש האחרון לכהונתו כנשיא החברה סבל האח מבעיות בריאות קשות, ולאחר פרישתו הפך לנכה למעשה בבית המשפחה. גם סגן הנשיא, ג’ון הול, היה חולה וביקש לשוב לעיר פורטלנד. לנוכח מצב זה התברר כי לא די בחילופי הנהלה נוספים, אלא יש מקום למהלך יסודי ף, מכירת בית החרושת כולו. עוד בטרם פרצה שביתת העובדים הנחתה אליזבת קולט את מנהלי החברה לאתר רוכש פרטי, חלופה שנראתה בעיניה עדיפה על הנפקה ציבורית או מכירת מניות לעובדים. הול והסגן שלו קולונל ויליאם סי. סקינר, פנו לבית ההשקעות "ארמסטונג ושירמר" (באנגלית: Armstrong & Schirmer), שפעל באקלים כלכלי אמריקאי שאופיין בגל מיזוגים ויצירת תאגידי על. הון המניות הרשמי של חברת קולט עמד על כמיליון דולר, אך אליזבת קולט קיבלה בעבור מכירתה סכום גבוה משמעותית. ג’ון הול שוכנע להמשיך בתפקידו כנשיא החברה. ביוני הושלמה העסקה, ובכך הסתיימה בעלות משפחת קולט על החברה לאחר חמישים וארבע שנות שליטה רציפה. הול עצמו החזיק בתפקידו שנה בלבד, ובינואר שלאחר מכן, ביום השנה התשיעי למות בנה של אליזבת, קאלדוול, הלך לעולמו גם ריצ’רד ג’רוויס. אליזבת קולט עצמה שמרה עד מותה ב־1905 על מעמד ציבורי רם בהרטפורד ועל זהות סמלית כ”שומרת המורשת” של סמואל קולט, אך מכירת החברה סימנה את סיום התקופה שבה גורלה של קולט היה קשור ישירות למשפחה ופתחה פרק חדש בתולדותיה כחברת נשק אמריקאית מהמאה ה־20. שיתוף פעולה עם בראונינג שיתוף הפעולה בין חברת קולט לבין חרש הנשק ג’ון מוזס בראונינג היה מן הגורמים המכריעים בעיצוב דמותה של קולט כחברת נשק מודרנית בראשית המאה העשרים, והוא סימן מעבר חד מעולם האקדחים התופיים והמנגנונים המסורתיים אל עידן הנשק האוטומטי. בראונינג, שהיה אחד הממציאים הפוריים והמשפיעים ביותר בתולדות תעשיית הנשק, סיפק לקולט לא רק דגמים ספציפיים אלא תפיסת עולם טכנולוגית חדשה, שהתבססה על שימוש ברתע ובאנרגיית הירי לצורך טעינה עצמית וירי רציף. קולט, מצדה, סיפקה לבראונינג יכולת ייצור תעשייתית רחבת היקף, קשרים עם הממשל האמריקאי וניסיון בשיווק נשק לצבאות, שילוב שהתברר כיעיל במיוחד. אחד הביטויים המוקדמים והמשמעותיים ביותר לשיתוף פעולה זה היה פיתוח המקלע האוטומטי הראשון שאומץ באופן נרחב על ידי צבא ארצות הברית. בראשית המאה העשרים הציג בראונינג מנגנון ירי אוטומטי המבוסס על רתע קצר, וקולט הייתה החברה שנשאה בפועל את הפיתוח התעשייתי והייצור. תוצאה מרכזית של מאמץ זה הייתה מקלע קולט M1895. מקלע זה, אף כי היה עדיין פרימיטיבי במובנים מסוימים, סימן את כניסתה של קולט לעולם המקלעים והפך אותה ליצרנית נשק אוטומטי של ממש. הוא שימש לא רק את צבא ארצות הברית אלא גם נמכר ללקוחות זרים, והיה אחד הצעדים הראשונים בהפיכת קולט לשחקן בזירה הבינלאומית של חימוש כבד. כניסתה של חברת קולט לעולם האקדחים החצי אוטומטיים סימנה תפנית אסטרטגית בתולדותיה, לאחר עשרות שנים שבהן נשענה בעיקר על אקדחים תופיים בעלי פעולה יחידה או כפולה. המעבר לנשק אוטומטי למחצה התרחש בסוף המאה ה־19 וראשית המאה ה־20, בתקופה שבה תעשיית הנשק העולמית החלה לזנוח בהדרגה את מנגנוני הטעינה החוזרת המיכאניים לטובת מערכות טעינה עצמית המבוססות על פעולת רתע או גאזים. עבור קולט, היה זה שינוי מאתגר אך הכרחי, שכן חברות אירופיות ואמריקאיות אחרות, החלו להציע פתרונות מודרניים לשוק הצבאי והאזרחי. השלב הראשון בהתפתחות האקדחים החצי אוטומטיים של קולט קשור ישירות לפועלו של ג’ון מוזס בראונינג. קולט הייתה בין החברות הראשונות שזיהו את הפוטנציאל הטמון בעיצוביו של בראונינג, ורכשה ממנו פטנטים לאקדחים אוטומטיים כבר בשנות ה־90 של המאה ה־19. שיתוף פעולה זה הוליד סדרת אקדחים ניסיוניים ודגמים מוקדמים, בהם מודל "קולט מודל 1900", 1902 ו-1903 אשר שיקפו תהליך הדרגתי של הבשלה טכנולוגית ושל הסתגלות לשוק חדש. מודל 1911 ערך מורחב – קולט M1911 שיאו של שיתוף הפעולה בין בראונינג לחברת קולט הגיע עם אימוץ אקדח ה־M1911 בידי צבא ארצות הברית. אקדח זה, שתוכנן אף הוא על ידי בראונינג, הפך לאחד מכלי הנשק האישיים המשפיעים ביותר במאה ה־20. אימוצו הרשמי בשנת 1911 סימן לא רק הצלחה מסחרית וטכנולוגית, אלא גם ניצחון אסטרטגי עבור קולט, שהצליחה לבסס מחדש את מעמדה כספקית נשק מרכזית לממשל האמריקאי בעידן שבו האקדח התופי איבד מחשיבותו. אקדח M1911 שירת בצבא האמריקאי במשך עשרות שנים, מלחמות העולם, עימותים אזוריים ותקופות שלום, והפך לחלק בלתי נפרד מהמיתולוגיה הצבאית והתרבותית של ארצות הברית. במהלך המאה ה־20 המשיכה קולט לפתח ולייצר דגמים חצי־אוטומטיים נוספים, הן לשוק הצבאי והן לשוק האזרחי, אך דמותו של ה־M1911 האפילה על רובם. גם כאשר הופיעו מתחרים חדשים וטכנולוגיות מתקדמות יותר, נותר האקדח הזה סמל לאיכות, למסורת ולרציפות היסטורית. עבור קולט, האקדחים החצי־אוטומטיים לא היו רק קו מוצרים נוסף, אלא כלי מרכזי בהישרדותה הכלכלית ובהתאמתה לעידן תעשייתי וטכנולוגי משתנה. רובה בראונינג אוטומטי הצלחתם הפרויקטים של האקדחים החצי אוטומטיים סללו את הדרך להעמקת שיתוף הפעולה בין קולט לבראונינג ולפיתוח מערכות מתקדמות יותר. שיאו של תהליך זה בא לידי ביטוי בפיתוח רובה בראונינג אוטומטי (באנגלית: BAR הידוע גם בראשי התיבות Browning Automatic Rifle), ה־BAR לא נועד מלכתחילה כמקלע כבד, אלא כנשק אוטומטי אישי למחצה, שנועד ללוות את חיל הרגלים בהתקפה ולאפשר ירי אוטומטי נייד. קולט נטלה חלק מרכזי בייצור הדגם הראשוני של ה־BAR, במיוחד בשלבי הכניסה המואצת לייצור עם הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה. הרובה יועד כנשק אוטומטי אישי בעל יכולת לירות גם אש חצי אוטומטית, ולמעשה היה רובה אוטומטי - מושג חדש אז. ל-BAR היו גרסאות שונות והוא יוצא למספר גדול יחסית של מדינות ונעשה בו שימוש גם במהלך מלחמת העולם השנייה ואף לאחריה. מלחמת העולם הראשונה ערך מורחב – מלחמת העולם הראשונה קולט הייתה חלק ממערך הייצור המתואם של תעשיית החימוש האמריקאית במסגרת מנגנוני הפיקוח הממשלתיים שהוקמו בזמן המלחמה, החברה נדרשה להתאים את תהליכי הייצור, רכש חומרי הגלם ותמחור המוצרים לסטנדרטים פדרליים, ולעבוד בתיאום הדוק עם מחלקת המלחמה. בכך השתלבה בכלכלת מלחמה ריכוזית למחצה, ששינתה את אופי יחסיה עם הממשלה והגבירה את תלותה בחוזים ציבוריים. חל גידול חד בכוח האדם, לרבות קליטת עובדים בלתי מיומנים והכשרתם המהירה לעבודה תעשייתית מדויקת. בדומה למפעלים אחרים בתקופה, התרחבה גם העסקת נשים בתפקידי ייצור ובקרה, כחלק מהתגייסות כלל־משקית למאמץ המלחמתי. שינוי זה השפיע על מבנה כוח העבודה ועל תרבות הארגון של המפעל. מלבד המפעל הראשי בהרטפורד, קונטיקט, הפעילה קולט בתקופות שונות מספר מתקנים נוספים, בעיקר בהקשר של התרחבות ייצור בזמן מלחמות או לצורכי התמחות ייעודית. הבולט שבהם בתקופת מלחמת העולם הראשונה היה המפעל במרידן באנגלית: (Meriden), שבקונטיקט, ששימש כמתקן לייצור רובה בראונינג האוטומטי. במפעל זה הועסקו בשיא המלחמה כ־2,200 עובדים, והוא נועד להגדיל את תפוקת הנשק האוטומטי מעבר ליכולת של המפעל המרכזי בהרטפורד. לאחר המלחמה הועמד המפעל למכירה כחלק מהתכווצות הפעילות. במהלך מלחמת העולם הראשונה עברה חברת קולט התרחבות תעשייתית ופיננסית משמעותית והייתה לאחד ממרכזי הייצור העיקריים של חימוש עבור ארצות הברית ובעלות בריתה. בין השנים 1914–1918 הסתכמו רווחיה בכ־21.5 מיליון דולר, ובשנת 1918 לבדה הגיעו המכירות לכמעט 32 מיליון דולר, עם רווח העולה על שישה מיליון דולר; עודפי ההון עלו על שישה מיליון דולר. מצבת כוח האדם הגיעה לכ־10,000 עובדים, מתוכם 2,220 הועסקו במפעל מרידן בייצור רובה בראונינג האוטומטי (M1918 BAR). עיקר הייצור כלל את האקדח האוטומטי M1911 בקוטר .45 ACP, שהיה האקדח התקני של צבא ארצות הברית, וכן את מקלע בראונינג M1917 מקורר המים בקליבר .30-06, ששימש כמקלע הכבד העיקרי של הכוחות האמריקאיים בחזית המערבית. במקביל ייצרה קולט גם אקדחי תופי בהיקף ניכר, ובראשם דגמי "קולט ניו סרוויס" (באנגלית: New Service), שנועד להשלים את המחסור באקדחים אוטומטיים וסופק לצבא האמריקאי החל מ־1917. אקדחי תופי אלו שימשו יחידות לוגיסטיות, ארטילריה, כוחות משמר וגורמי עורף, והיוו מרכיב משמעותי במערך החימוש האישי של התקופה. דרישות המלחמה הביאו להרחבת מתקני הייצור, לשכלול תהליכי עבודה תעשייתיים ולהעמקת שיתופי פעולה עם מתכננים דוגמת ג’ון בראונינג, ובכך האיצו את התבססותה של קולט כחברת חימוש מודרנית רחבת־היקף. עם תום המלחמה ניצבה החברה בעמדת כוח פיננסית, אך גם בפני אתגרי מעבר חדים מכלכלת מלחמה לייצור אזרחי. בין מלחמות עולם ערך מורחב – השפל הגדול לאחר המלחמה נדרשה קולט למלא הזמנות אזרחיות ישנות במחירים לפני המלחמה, והחברה השקיעה בכלים, מתקנים ומכשירים לייצור כלי נשק חדשים. בשנות ה־20 החברה החלה תוכנית גיוון מוצרים נוספת, שכללה יצור מדיחי כלים, חלקים חשמליים ומוצרי פלסטיקה מותאמים, והצליחה להוסיף למפעל 500 עובדים חדשים. למרות זאת, ההון העודף המשיך להצטמצם ותעסוקה ירדה עד 900 עובדים, בעוד מחיר מניות החברה עמד על שליש משיאו בזמן המלחמה. בשנת 1926 הכנסות החברה עמדו על 662,000 דולר, כולל חוזים צבאיים ושירותי ייצור עבור חטיבת הרובים האוטומטיים. עם פרוץ השפל הכלכלי הגדול ב־1929 שמרה החברה על חלוקת דיבידנדים שנתית של שמונה דולרים למניה, בעוד חטיבת הפלסטיקה נחשבה למובילה בתחום ושטחה השתרע על רבע מהמפעל הפנוי. תחילת שנות ה־30 הובילה לירידה חדה בתעסוקה ל־1,581 עובדים, מתוכם 120 בעלי ותק של 25 שנה ומעלה. שלוש מחלקות החברה עבדו בשבוע עבודה מקוצר, ומכירות האקדחים בשנת 1932 היו הנמוכות ביותר מאז המלחמה, אך ניהול החברה הצליח לשמור על חלק ניכר מהכוח העובד ולהימנע מקריסת הפעילות. קולט פלסטיקה בשנות ה-20 של המאה ה-20 הקימה חברת Colt’s Patent Fire Arms Manufacturing Company חטיבה ייעודית לייצור פלסטיק כחלק ממאמצי הגיוון הכלכלי שלה, שנועדו להתמודד עם תנאי שוק משתנים בתקופת השפל הגדול והירידה בביקוש לציוד צבאי. החטיבה החלה לפעול סביב שנת 1920 וייצרה חלקים מוצקים יצוקים מחומר סינתטי ייחודי תחת השם המסחרי “ColtRock”, חומר בסיסי ממשפחת הבקליט שהוא גרסה מוקדמת של פלסטיק, שהתאפיין בעמידות לחום ושימש לייצור אביזרי נשק כגון ידיות לאקדחים, וכן מוצרי צריכה כמו כפתורים, רכיבי חשמל וצורכי יום-יום. עם ההתקדמות בטכנולוגיות הפלסטיק במרוצת שנות ה-30, התמחות החטיבה השתנתה ועברה לפיתוח וייצור כלי אריזה לתעשיית הקוסמטיקה והפרמצבטיקה, לצד המשך ייצור חלקים נלווים לכלי ירייה. פעילות החטיבה זו נמשכה עד שנות ה-50, ובשנת 1955 היא נמכרה ליזם פרטי ושינתה את שמה ל"קולט פלסטיקס קומפני" (באנגלית: Colt’s Plastics Company, Inc). שביתת העובדים של שנת 1935 שביתת עובדי קולט בשנת 1935 הייתה אחד האירועים החריפים והמעצבים בתולדות החברה בתקופת השפל הגדול, והיא שיקפה הן את המשבר הכלכלי העמוק שבו פעלה החברה והן את שינויי האקלים התעשייתי בארצות הברית לאחר חקיקת חוקי הניו דיל. בראשית שנות השלושים הידרדר מצבה הכלכלי של קולט באופן ניכר: מספר העובדים ירד לכ־1,500–1,600, שבוע העבודה צומצם, והרווחיות נשחקה. הנהלת החברה, בראשות סמואל מ. סטון, ניסתה לשמור על שליטה הדוקה בתנאי העבודה ולמנוע חדירה של ארגוני עובדים חיצוניים. חקיקת חוק יחסי העבודה הלאומי של 1935 (National Labor Relations Act), הידוע גם כ"חוק וגנר", שנחשב לאחד מחוקי העבודה המשמעותיים ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית. החוק עיגן את זכותם הבסיסית של עובדים במגזר הפרטי להתאגד באיגודים מקצועיים, לנהל משא ומתן קיבוצי על תנאי העסקתם ולנקוט בצעדים ארגוניים כמו שביתות. כדי להוציא את החוק אל הפועל, הוקמה המועצה הלאומית ליחסי עבודה (NLRB), גוף פדרלי המוסמך לחקור ולמנוע "פרקטיקות עבודה לא הוגנות" מצד מעסיקים. החוק שינה מהותית את יחסי הכוחות בין ההנהלה לעובדים בתעשייה האמריקאית. כך גברה פעילות ההתאגדות במפעלי קולט המחלוקת נסבה סביב הכרה רשמית באיגוד, תנאי שכר, קביעות עובדים, נוהלי פיטורין ושאלת הוותק. הנהלת קולט נקטה עמדה זהירה ולעיתים עוינת כלפי התערבות איגודית חיצונית, והמתח הלך וגבר במהלך 1934–1935. באביב 1935 פרצה שביתה רחבת היקף במפעל בהרטפורד. מאות עובדים נטשו את קווי הייצור, וסגרו את שערי המפעל. השביתה לא הייתה אירוע חד פעמי וקצר אלא עימות ממושך שנמשך מספר חודשים ושיתק חלקים משמעותיים מן הייצור. במהלך התקופה אירעו תקריות אלימות בין שובתים לבין עובדים שביקשו להיכנס למפעל, ובין מפגינים לכוחות משטרה מקומיים. האירוע התרחש על רקע שינוי עומק במערכת יחסי העבודה בארצות הברית, בסופו של דבר הושגו הסדרים שאפשרו חזרה הדרגתית לעבודה, תוך הכרה מסוימת במסגרת ייצוגית לעובדים והסדרת מנגנוני משא ומתן. עם זאת, השביתה הותירה צלקת עמוקה ביחסי ההנהלה והעובדים והשפיעה על מדיניות החברה בשנים שלאחר מכן. שביתת 1935 הייתה חלק מגל שביתות תעשייתיות רחב בארצות הברית באמצע שנות השלושים, אך עבור קולט היא סימנה נקודת מפנה ביחסי העבודה ובהתנהלותה הארגונית ערב תקופת ההתחמשות המחודשת של סוף העשור. אסונות טבע בשנת 1936 בעקבות קריסת הסכר על נהר הקונטיקט שהיה ידוע כ"סכר קולט" הוצפה העיר הרטפורד וכן אולמות הייצור של חברת קולט, כאשר ירדו המים התברר היקף האדיר של הנדק. הוצפו אולמו הייצור של בשנת 1938, נפגעו מתקני חברת קולט בהרטפורד באופן קשה מהוריקן ניו אינגלנד הגדול של 1938 (1938 New England hurricane) שהיה אחד מאסונות הטבע ההרסניים ביותר שפגעו בצפון־מזרח ארצות הברית במאה ה־20. הסופה גרמה להצפות נרחבות לאורך נהר הקונטיקט, שעל גדותיו שכנו מפעלי קולט. מים חדרו לאולמות הייצור, מכונות ניזוקו, מלאי חומרי גלם וחלקים הושמד, והפעילות התעשייתית שובשה למשך זמן ממושך. הפגיעה באה בעיתוי קריטי במיוחד: החברה עדיין לא התאוששה מהשלכות השפל הגדול, מהשביתה הקשה של 1935 ומהחולשה המבנית שאליה נקלעה בשנות השלושים. ההוריקן העמיק אפוא את המשבר הכלכלי והארגוני של קולט והוסיף לחץ פיננסי כבד על הנהלתה. מלחמת העולם השנייה במהלך מלחמת העולם השנייה השתלבה חברת קולט מחדש במאמץ התעשייתי האמריקאי בהיקף רחב, לאחר תקופה ארוכה של צמצום יחסי בין שתי המלחמות. עם ההתחמשות המואצת של סוף שנות השלושים ולאחר כניסת ארצות הברית למלחמה בדצמבר 1941, פעלה קולט במסגרת חוזים פדרליים גדולים בפיקוח מחלקת המלחמה ומנגנוני הייצור הממשלתיים. החברה ייצרה במהלך המלחמה למעלה מ־629,000 אקדחי M1911A1 בקוטר .45 ACP בשנים 1942–1945, ובכך הייתה אחת משלוש היצרניות העיקריות של האקדח התקני של צבא ארצות הברית. בנוסף ייצרה קולט כמויות גדולות של מקלעי בראונינג M1919 בראונינג וכן מקלעים כבדים מדגם M2 בראונינג. הייצור הכולל של מקלעים במהלך המלחמה הסתכם במאות אלפי יחידות, כאשר קולט הייתה אחד היצרנים המרכזיים לצד חברות נוספות שפעלו תחת רישיון וחוזים ממשלתיים. בתחום התותחים האוטומטיים ייצרה החברה תותחי 37 מ״מ אוטומטיים מסוג M4 אוטוקאנון (M4 autocannon) שיועדו בעיקר לחימוש מטוסים אמריקאיים, וכן עסקה בייצור והרכבה של תותחי נ״מ אוטומטיים בהתאם להזמנות ממשלתיות. פעילותה של קולט התבססה ברובה על ייצור תכנוני בראונינג ברישוי ובמסגרת מפרטים צבאיים מחייבים, ולא על פיתוח דגמים חדשים לחלוטין בתקופת המלחמה עצמה. החברה הרחיבה את כוח האדם ואת היקף המשמרות במפעלה בהרטפורד, ועבדה בשילוב הדוק עם רשת קבלני משנה שסיפקו חלקים, יציקות ורכיבים מכניים. כמו במלחמה הקודמת, חלק מן הייצור נועד גם לבעלות הברית ובפרט לבריטניה ולמדינות חבר העמים, אם כי מרבית התפוקה הופנתה לצבא ארצות הברית. במהלך שנות המלחמה הסתכמו חוזי הממשלה של קולט בעשרות מיליוני דולרים, והחברה חזרה להיקפי פעילות תעשייתיים גבוהים בהרבה מאלה של שנות השפל. הפעילות האינטנסיבית במהלך המלחמה הסתירה בעיות מבניות וניהוליות קשות. הבעיה הראשונה היו יחסי עובד–מעביד עכורים. העובדים התאגדו בהצלחה במסגרת "איגוד פועלי החשמל, הרדיו והמכונות של אמריקה" (UE) בשנת 1941 והמהלך הוביל לסדרה של סכסוכי עבודה שנמשכו אל תוך שנות המלחמה עצמן. המלחמה חשפה את ההתיישנות של הציוד והמכונות שבחלקן לא הוחלפו מאז ייסוד המפעל וכן נחשפו פערים בין הקבוצה המצומצמת של עובדים מומחים לשאר כוח העבודה שהיה לא מיונן ולא יעל. במקביל עלויות מאמירות, משא ומתן מחודש על מחירי חוזים צבאיים, צמצום וביטול חוזים וקשיים נוספים הובילו בסופו של דבר לכך שחברת "קולט" החלה להציג הפסדים חודשיים ביולי 1943. המצב החמיר עוד יותר כאשר הצבא קיצץ את הזמנותיו לתחמושת ולאחר מכן לכלי נשק בינואר 1944. קולט מכרה את חטיבת החשמל שלה חודשים ספורים לאחר מכן, אך הדימום הפיננסי נמשך, ועם סיום המחמה היא ניצבה עם סיומה בפני אתגר המעבר החד מכלכלת חירום צבאית לייצור אזרחי מצומצם. לאחר מלחמת העולם השנייה לאחר סיום מלחמת העולם השנייה חוותה קולט ירידה חדה בהיקפי הייצור עם ביטול חוזי החירום של הממשלה, וצמצמה משמעותית את כוח האדם ואת קווי הייצור. החברה חזרה להתבסס על שוק אזרחי שכלל אקדחי תופי, אקדחים חצי-אוטומטיים ורובים ספורטיביים, אך היקפי הפעילות היו נמוכים בהרבה מאלה של שנות המלחמה. במהלך שנות החמישים נמשכה אספקה מסוימת של נשק צבאי, לרבות אקדחי M1911A1 ומקלעי בראונינג במסגרת צורכי המלחמה הקרה ומלחמת קוריאה, אולם החברה לא שבה להיקפים תעשייתיים דומים לאלה של שנות מלחמת העולם השנייה. החברה הייתה בתהליך ממושך של שחיקה ניהולית, טכנולוגית ופיננסית שהחל כבר בשנות העשרים והחריף לאחר מלחמת העולם השנייה. אף שקולט נהנתה מתקופות של רווחיות גבוהה בזמן מלחמות, היא התקשתה לתרגם אותן להתחדשות מבנית ארוכת טווח. אחד הכשלים המרכזיים היה בתחום המיכון: חלק ניכר מציוד הייצור במפעל בהרטפורד התבסס על מכונות ועקרונות עבודה שפותחו עוד בראשית המאה העשרים. בתקופת מלחמת העולם השנייה הושם דגש על תפוקה מיידית ולא על החלפה שיטתית של ציוד, ולאחר המלחמה נדרשו השקעות הון משמעותיות כדי לעדכן את המפעל לסטנדרטים תעשייתיים מודרניים. החברה התקשתה לגייס את ההון הדרוש לכך בקנה מידה מספק, והפער בינה לבין יצרנים בעלי מתקנים חדשים ויעילים יותר הלך וגדל. במקביל, נרשמו כשלים ניהוליים מתמשכים. ההנהלה פעלה במבנה שמרני, לעיתים תוך מחלוקות פנימיות על אסטרטגיית החברה, חלק מהמהלכים שננקטו הניבו תשואות נמוכות או כשלו. בנוסף, החברה נטתה להסתמך על מחזוריות חוזים ממשלתיים במקום לבנות מודל צמיחה יציב ורציף. התלות בהזמנות צבאיות יצרה תנודתיות חריפה בתזרים המזומנים ובתעסוקה. קולט אינדוסטריז נקודת מפנה מהותית התרחשה בשנת 1955, כאשר קולט מוזגה לתוך הקונגלומרט עסקי "פן-טקסס קורפורשיין" (באנגלית: Penn-Texas Corporation). הקונגלומרט החל את פעילותו בשנות החמישים כחברת השקעות תעשייתית שרכשה חברות ייצור שונות ומימנה את העסקאות במידה רבה באמצעות חוב. המהלך לרכישת קולט ב-1955 השתלב באסטרטגיה זו: רכישת חברה ותיקה בעלת מותג חזק ונכסים תעשייתיים משמעותיים, תוך כוונה לבצע ארגון מחדש ולשפר תשואה לבעלי מניות. אולם מבנה הקבוצה היה מורכב, ריכוזי ותלוי במנהלים ספציפיים ובמהלכים פיננסיים מהירים. כאשר ביצועי חלק מחברות הבנות לא עמדו בציפיות, וכאשר שוק ההון נעשה תנודתי יותר במחצית השנייה של שנות החמישים, החלה להיחשף חולשת המינוף. בתוך שנים ספורות נקלעה פן-טקסס קורפורשיין ללחצים פיננסיים משמעותיים. התברר כי הרכישות בוצעו במחירים גבוהים יחסית, והניהול האינטגרטיבי של הקבוצה לא הצליח לייצר סינרגיה ממשית בין החברות. נוצרו מאבקי שליטה פנימיים ושינויים תכופים בהנהלה. התוצאה הייתה ערעור מבני שהוביל להתפרקות הקונצרן בצורתו המקורית. במסגרת תהליך זה עברו נכסים ובהם קולט לידיים אחרות בתוך מבנה תאגידי חדש, שבשלב מסוים נשא את השם פיירבנקס-וויטני (באנגלית: Fairbanks-Whitney), בעקבות המיזוג בוצעו ארגון מחדש פיננסי ותפעולי, מכירת נכסים שאינם בליבת הפעילות ובהם חטיבות תעשייתיות שנרכשו בשנות העשרים, והתמקדות מחודשת בייצור נשק צבאי ורכיבים נלווים. בשנת 1964 שונה שמו הרשמי של התאגיד ל"קולט אינדוסטריז" (באנגלית: Colt Industries בתרגום לעברית "תעשיות קולט") בעוד שחברת קולט ההיסטורית נקראה "קולט אינדוסטריז פייר ארמס דוויזיון" (באנגלית: Colt Industries’ Firearms Division מילולית: חטיבת הנשק של תעשיות קולט) השינוי נעשה במטרה לתת לתאגיד שם בעל משמעות ושורשים היסטוריים. באופן אירוני קולט הייתה למעשה חטיבה כושלת ומפסידה בתוך הקונגלומרט שנשא את שמה . רובה הסער M16 ערך מורחב – רובה M16 רובה ה-M16 היה נקודת מפנה היסטורית בתולדות חברת קולט כיצרנית של רובה סער שהפך לעמוד השדרה של צבא ארצות הברית בעידן המלחמה הקרה. הרובה פותח בחברת ארמהלייט הקליפורנית, שבה פותח בסוף שנות החמישים. לאחר שניסיונותיה של ArmaLite להשיג חוזי ייצור גדולים לא צלחו והיא התקשתה לממן ייצור המוני עצמאי, נמכרו בשנת 1959 זכויות הייצור והשיווק של ה-AR-15 לחברת קולט שרכשה את מכלול הזכויות המסחריות לרובה, לרבות הפטנטים הקשורים למנגנון הגז הישיר ולמבנה הקל עשוי אלומיניום ופלסטיק מחוזק. העסקה התאימה לשני הצדדים, חברת ארמהלייט נפרדה ממוצר עתיר פוטנציאל אך יקר לייצור בקנה מידה גדול, ואילו קולט קיבלה מוצר חדשני שיכול היה לפתוח בפניה חוזים פדרליים רחבי היקף. קולט השקיעה מאמצים שיווקיים משמעותיים בקידום הרובה בצבא ארצות הברית ובזירה הבינלאומית, בשנת 1964 אימץ משרד ההגנה האמריקאי גרסה תקנית בשם M16. הייצור הסדרתי של ה-M16 במפעלי קולט בשנות השישים, ובעיקר עם ההסלמה במלחמת וייטנאם, הביא להזמנות בהיקפים גדולים לאורך העשור. הרובה הפך למוצר הדגל של החברה והעמיק את תלותה בחוזי ממשלת ארצות הברית. במקביל העניקה קולט רישיונות ייצור למדינות נוספות, מה שהרחיב את תפוצת הדגם בעולם וחיזק את מעמדו כרובה סער מערבי תקני. לפיכך, ה-M16 לא היה רק מוצר נוסף בקו הייצור של קולט אלא מהלך אסטרטגי ששינה את מיקומה בתעשיית הנשק: מממשיכת מסורת של אקדחים ומקלעים קלאסיים ליצרנית מרכזית של רובה סער מודרני בעל השפעה גלובלית. מלחמת וייטנאם הסלמת הסכסוך בווייטנאם בשנות ה-60 הביאה גל חדש של עסקים לחטיבת כלי הירייה של קולט תעשיות. רובה ה-M-16, שפותח על ידי קולט ב-1959, הפך תוך זמן קצר לנשק הסטנדרטי של כוחות המזוינים של ארצות הברית. ההזמנה הממשלתית הגדולה הראשונה לרובי M-16 הגיעה ב-1963, כאשר חיל האוויר הסכים לרכוש 25,000 רובים. עד שנת 1966 הועסקו בחטיבה 1,600 עובדים, שכמעט מחציתם עסקו בהרכבת רובי M-16. החברה סיפקה את רובה ה-M-16 המיליון שלה בשנת 1969. באותה שנה, במסגרת ארגון מחדש פוצלה פעילות כלי הירייה של קולט לשתי חטיבות נפרדות: החטיבה אזרחית (Small Arms Division) וחטיבה צבאית (Military Arms Division). בראשית שנות השבעים החלה ירידה בהיקף החוזים הצבאיים על רקע צמצום מעורבותה של ארצות הברית במלחמת וייטנאם. מועד פירוקה של מסגרת “קבוצת כלי הירייה” ואיחוד החטיבות מחדש אינו מתועד במדויק, אך נראה כי התרחש סביב שנת 1976. בשלהי שנות השישים ובמהלך שנות השבעים החריפו מחדש העימותים בין קולט לבין האיגוד המקצועי של עובדיה. בשנת 1967, לאחר שקולט העניקה לממשלת ארצות הברית רישיון לייצור משפחת רובי ה-M16, פתחו העובדים בשביתה שנמשכה חמישה שבועות; אירוע זה חיזק את עמדת הממשל בדבר הצורך בייצור ממקור נוסף שאינו תלוי בקולט בלבד. בסוף שנת 1969 פרצה שביתה קצרה נוספת בעקבות העלאת קצב אספקת רובי ה-M16, אך היא התרחבה לשביתה כללית בת שבועיים, ביוזמת הנהגת האיגוד, שניסתה לחזק את עמדותיה לקראת משא ומתן על חידוש ההסכם הקיבוצי בשנת 1970. מהלך דומה התרחש לקראת חידוש ההסכם בשנת 1973, אז פרצה שביתה ממושכת שנמשכה כחמישה חודשים. שביתה זו לוותה בקמפיין איגודי שהתבסס על חששות מפני העתקת פעילות המפעל, בעקבות רכישת קרקעות בידי החברה במדינת ניו מקסיקו. קולט קוסטום שופ בשנת 1976 פתחה חברת קולט את הסדנה לייצור בהתאמה אישית (אנגלית: Colt Custom Shop) יוזמה במסגרת מאמצי החברה להתמודד עם הירידה בהזמנות צבאיות והמעבר לייצור לשוק אזרחי וייחודי. במסגרת הסדנה הוצע ללקוחות שהיו מעוניינים בכלי נשק בייצור אישי ידני ומותאם ייצור אישית לפי מפרט הלקוח, לרבות חריטות, גימורים מיוחדים ושדרוגי ביצועים, תוך שימוש במומחיות של נפחים ומעצבים מיומנים של החברה. החנות הציעה התאמה אישית לאקדחים מסוג M1911, ולסינגל אקשן ארמי ולדגמי תופי קלאסיים אחרים. היוזמה נוצרה גם במטרה לשרת את שוק האספנים והיורים המתעניינים בגרסאות היסטוריות או בעלות אופי ייחודי, וליצור הכנסות נוספות מעבר לייצור סדרתי רגיל. עד לסוף שנות השבעים הכניסה הסדנה בסביבות 3 מיליון דולר לשנה בהדגמה של הפוטנציאל המסחרי של ההיסטוריה של חברת קולט. השביתה של 1985 כישלון המשא ומתן הקיבוצי בשנת 1985 הוביל לשביתה ממושכת שפרצה בינואר 1986 ונמשכה מספר שנים, והייתה מן המשברים החמורים בתולדות החברה. הצעד הראשון היה כאשר כ-1,100 עובדים יצאו להפגנות ועזבו את מקום עבודתם בדרישה להסכם חדש שיכלול שיפור בשכר, תנאי עבודה וביטחון תעסוקתי. במהרה התפתח עימות קשה בין הנהלת החברה לאיגוד. השביתות במהלך אותה שנה לוו בדרך כלל במאבקי כוח, מעצרים של תומכי השובתים בעת הפגנות, ופעילות מצד איגודים נוספים שתמכו בשובתים כמחאה ציבורית נגד מדיניות החברה. מאחר שהסכסוך לא הוסדר במשך זמן רב, השביתה הפכה לאחת הארוכות בתולדות התעשייה בקונטיקט, ונמשכה עד לשנים 1989–1990 תוך פגיעה בייצור ובמוניטין החברה. במהלך תקופה זו החברה המשיכה לעבוד עם עובדים חלופיים, בעוד מאות שובתים מחוץ למפעל. הקמת קולט'ס מנופקט'ורינג קומפני באפריל 1989 החליטה חברת האם קולט אינדוסטריז, להיפרד מחטיבת כלי הירייה, ולאחר מכן שינתה את שמה ל "קולטק" (Coltec). בספטמבר 1989 פסקה המועצה הלאומית ליחסי עבודה של ארצות הברית לטובת השובתים. ההסדר כלל תשלום של 13 מיליון דולר בשכר רטרואקטיבי, העלאת שכר של 13%, וחלוקת מניות לעובדים המייצגות 11.5% מהחברה. .במרץ 1990 הושלמה הפרטת החברה, כאשר חלק מהבעלות הועבר לעובדים עצמם ולמדינת קונטיקט החברה שינתה את שמה ל"קולט'ס מנופקט'ורינג קומפני" (Colt’s Manufacturing Company). היבט ייחודי של ההפרטה היה מכירת הקניין הרוחני של החברה לקבוצת משקיעים נפרדת, כך שלאחר הארגון מחדש נדרשה קולט לשלם תמלוגים בעבור הזכות לייצר את מוצריה ולהשתמש בסימני המסחר ההיסטוריים שלה. אבדן חוזה האקדחים עם צבא ארצות הברית עם תחילת שנות השמונים נקלעה חברת קולט לשחיקה במעמדה בשוק האקדחים, לאחר עשרות שנים שבהן נהנתה מביקוש יציב לאקדח השירות מדגם M1911 ולתחמושת .45 ACP. בשנת 1985 הפסידה קולט במכרז הצבא האמריקאי לבחירת אקדח שירות חדש בתקן נאט"ו, כאשר הזוכה היה אקדח הברטה M9 ואומץ בקליבר 9x19 מ"מ. הפסד זה סימן לא רק אובדן חוזה ממשלתי יוקרתי אלא גם פגיעה סמלית במעמדה ההיסטורי של קולט כספקית אקדחי השירות של צבא ארצות הברית. במקביל החלו יצרנים אירופיים לחדור בעוצמה לשוק המשטרתי בארצות הברית עם דגמים חצי־אוטומטיים בעלי מנגנון פעולה כפולה וקיבולת מחסנית גבוהה יותר תכונות שקולט התקשתה להציע באותה עת. השינוי המכריע התרחש עם עלייתו של אקדח ה-גלוק 17 אקדח שזכה לפופולריות גוברת בסוף שנות השמונים. החברה האוסטרית נקטה אסטרטגיית שיווק אגרסיבית המכוונת לגופי אכיפת חוק, שכללה תמחור סיטונאי ותמיכה לוגיסטית רחבה בחלקי חילוף. הצלחתה בשוק המשטרתי והאזרחי המחישה את השינוי בהעדפות הצרכנים והעמיקה את הירידה היחסית במעמדה של קולט בתחום האקדחים החצי־אוטומטיים. פשיטת רגל ורכישה על ידי חברת זילכה אנד קו לאחר שהבעלות החדשה על חברת קולט קרסה בשנת 1992 החברה נכנסה להליך של פשיטת רגל וכינוס נכסים במשך שנים אחדות, בין היתר משום שהפרדת הקניין הרוחני מן המפעל עצמו הרתיעה רוכשים פוטנציאליים, שחששו כי יוכלו לרכוש את מתקני הייצור אך לא בהכרח את הזכות להשתמש בשם, בסימני המסחר ובפטנטים של קולט. לאחר 31 חודשים בהם הייתה חברת קולט במצב של פשיטת רגל אישר בית המשפט בשנת 1994 את התוכנית המתוקנת החמישית לארגון מחדש של קולט, ובכך סיים את מה שכינה השופט “מאמץ הארגון מחדש המסובך ביותר” שראה ב-16 השנים שבהן כיהן בתפקיד. כתוצאה מן התוכנית, קולט הועברה לבעלות של שותפות בראשות חברת ייעוץ פיננסי והשקעות מניו יורק "זילכה אנד קו". השותפות שילמה כ-27 מיליון דולר עבור 85 אחוזים מקולט וקיבלה על עצמה התחייבויות נוספות בסך כ-27 מיליון דולר. ורכשה הן את המפעל והן את זכויות הקניין הרוחני, ובכך איחדה מחדש את הנכסים החיוניים של החברה. עבור בעלי חברת ההשקעות דונלד זילכה הפכה קולט למיזם אישי, כחלק מחזון לריכוז תעשיית הנשק תחת קורת גג אחת. בתקופה זו רכשה החברה מספר חברות נשק אך בשלהי שנות התשעים דעכה התלהבותו של זילכה מן הענף, על רקע איום גובר של תביעות אזרחיות ופדרליות נגד יצרני אקדחים, מצב שהפך את השוק האזרחי למסוכן יותר מבחינה משפטית וכלכלית, ואף הוביל את קולט לשקול ב-1999 את סיום ייצור האקדחים המסחריים. זילכה והאנשים מבחוץ שהביא לקולט חשבו שיוכלו ללמד יצרני נשק אחרים דבר או שניים על עסקים מודרניים. אך הם לא ידעו דבר על האנשים שקונים רובים, או על האנשים ששונאים אותם. הם רצו לבנות רובים בטוחים יותר, אך מצאו עצמם קבורים תחת תביעות משפטיות. הם ניסו לנהל משא ומתן עם היריבים הפוליטיים, אבל עוררו את חמתם של לקוחותיהם. ובעוד שהיו מסוגלים לייצר את סוג האקדחים שנמכרים ברחוב, הם חששו מהתדמית שהדבר שידר. חרם על ידי איגוד הרובאים הלאומי בשנת 1997, בתקופה רגישה בתולדות חברת קולט שלאחר היציאה מהליך פשיטת הרגל, העלה מנכ"ל החברה רונלד ל. סטיוארט, שכיהן בתפקיד בין 1996 ל-1998, יוזמות שנתפסו כמהפכניות אך עוררו התנגדות עזה בשוק הנשק האמריקאי. סטיוארט פרסם מאמר מערכת בכתב העת "אמריקן פיירארמס אינדוסטרי" (באנגלית: American Firearms Industry) שבו תמך ברישום לאומי של בעלי נשק עמדה שעוררה התנגדות חריפה מצד איגוד הרובאים הלאומי ומצד גורמים נוספים בתעשייה. במקביל קידם סטיוארט רעיון לפיתוח אקדח “חכם” הכולל שבב אלקטרוני, כך שהנשק יוכל לירות רק כאשר הוא מצוי בטווח קרוב מאוד לצמיד אלקטרוני הנענד בידי המשתמש המורשה. היוזמה נועדה, בין היתר, למנוע שימוש בלתי מורשה בידי ילדים או גנבים, אך עוררה חרם ציבורי וכלכלי נרחב נגד החברה מצד ארגוני זכויות נשק, ובעלי נשק פרטיים. במסגרת הפיתוח החלה קולט לעבוד על דגם ניסיוני בשם Z40 כבסיס לפלטפורמה עתידית, אולם בטרם הגיע המוצר לשיווק המוני הודח סטיוארט מתפקידו, והפרויקט בוטל. הפרשה סימנה רגע משמעותי בהיסטוריה של קולט בשנות ה-90 של המאה העשרים, שכן היא המחישה את המתח בין ניסיונות הנהלת החברה לחדש טכנולוגית ולהתאים עצמה לאקלים פוליטי משתנה לבין תגובת הנגד החריפה של קהל הלקוחות המסורתי שלה ושל ארגוני הלובי בענף. המאה העשרים ואחת פיצול ומיזוג מחדש דונלד זילכה שהיה ללא ניסיון מעשי בתעשיית כלי הנשק, קיבל שורה של החלטות במהלך העשור שלאחר מכן אשר הרחיקו את בסיס הלקוחות של החברה והחלישו את יעילותה. החברה נדחפה לתהום כלכלית בהחלטה לפצל את קולט מניופקצ'ורינג קומפני. ב־2002 בוצעה רה-ארגון תאגידי בקבוצת קולט במטרה להפריד באופן משפטי את פעילויות הייצור לשוק הצבאי והמשטרתי מהפעילויות לשוק האזרחי והספורטיבי. במסגרת התהליך, הוקמה ישות חדשה בשם "ניו קולט הולדינג קורפ" (באנגלית: New Colt Holding Corp) שהייתה חברת-אם ששלטה על שתי הפעילויות הראשיות: הפעילות המסחרית של הייצור לשוק האזרחי, שהתבצעה על-ידי קולט'ס מניופקצ'רינג קומפני אינק. והפעילות הצבאית והמשטרתית. ב־4 בנובמבר 2002 העבירו ניו קולט הולדינג קורפ וקולט'ס מניופקצ'רינג את נכסי העסק הצבאי והמשטרתי לבנקאי יואניס ריגאס (אנגלית: Ionnis Rigas) מחברת ההשקעות "סיינס קפיטל מנג'מנט" (באנגלית: Sciens Capital Management) שהייתה שותפה פיננסית של חברת זילכה אנד קו את פיצול הפעילות הצבאית והמשטרתית של קולט לישות חדשה בשם "קולט דפנס אל-אל-סי" (באנגלית: Colt Defense LLC) המטרה המרכזית של סיינס קפיטל מנג'מנט הייתה לנהל את החברה באמצעות מנגנון השקעות פרטיות שבו קולט דפנס לקחה על עצמה על עצמה חובות כבדים תוך חלוקת תזרים מזומנים משמעותי לבעלי המניות. לפי דיווחי SEC, בין השנים 2003–2007 חולקו לבעלי המניות בחברה תשלומים של עשרות מיליוני דולרים: 40 מיליון דולר עד שנת 2005, 41 מיליון דולר בקיזוזי הון עצמי בשנת 2006, והלוואה של 150 מיליון דולר בשנת 2007 שכללה חלוקת 131 מיליון דולר לבעלי העניין. בשנת 2009 נטלה החברה הלוואה נוספת של 250 מיליון דולר, ובזמן זה המשיכו חלוקות במיליוני דולרים. במקביל למרות עלייה בהכנסות משנת 2004 לשנת 2010 שהגיעו בשיא ל-176 מיליון דולר קולט דפנס רשמה הפסד של 11 מיליון דולר בשנת 2010. בעיית החוב והחלוקות הכבדות גרמו לכך שבשנת 2014 נאלצה החברה לבקש 4.1 מיליון דולר נוספים מבנק מורגן סטנלי כדי לשלם 10.9 מיליון דולר ריבית לאג"ח, מה שהצביע על חוסר יכולתה לעמוד בהתחייבויות הקרובות. בתחילת 2003 בוצעה השלב השני של הארגון מחדש שבו הוצעו זכויות הבעלות בקולט דפנס לבעלי המניות של ניו קולט הולדינג, והן ניתנו להם לפי אחוזי ההחזקה שלהם בחברה, מה שהפריד סופית את קולט דפנס כחברה נפרדת. במסגרת זו הותר לקולט'ס מניופקצ'רינג קומפני להמשיך ולפעול בשוק האזרחי כספקית אקדחים ורובים לשימוש אזרחי, אך היא נותרה בבעלות ניו קולט הולדינג, בעוד שקולט דפנסהמשיכה להתמקד במכרזים ממשלתיים והכנסות ממכירות למשרד ההגנה. במרץ 2013 רכשה קולט דפנס את ניו קולט הולדינג., ושבה לשלוט גם בפעילות המסחרית של המותג "קולט" תחת גג תאגידי יחיד. הפיצול והרכישה המשולבת שיקפו את השינוי המבני גדול בעשור הראשון של המאה ה-21. באיחוד מחדש של שתי החברות חברת קולט דיפנס שילמה 60.5 מיליון דולר כדי לרכוש את קולט מניופקצ'ורינג כתוצאה מן המיזוג הזה חוב החברה עלה ליותר מ-300 מיליון דולר, והמאזן שלה הציג גירעון של 137 מיליון דולר. ביוני 2015 הגישה קולט דפנס בקשה לכינוס נכסים. במהלך ההליך הצליחה קולט דפנס לבצע ארגון מחדש מוצלח: בספטמבר 2015 זכתה החברה בחוזה מול משרד ההגנה האמריקאי בסכום 212 מיליון דולר, ובנובמבר 2015 אושרה על ידי בית המשפט בדלאוור תוכנית הארגון מחדש, שנתמכה על ידי סיינס קפיטל מנג'מנט ובעלי האג"ח. בינואר 2016 החברה יצאה בהצלחה מהליך כינוס הנכסים בתמורה להסכמה של בעלי האג"ח לקבל קיצוץ חוב של 55%, צעד שהיווה את הרווח המקסימלי שלה מההשקעה. קרבין M4 בשנת 1988, חברת FN גברה על חברת קולט במכרז לייצור רובי M16A2, לאחר שהגישה הצעה הנמוכה ב-57.50 דולר לרובה מזו של קולט מאחר שהפטנטים של קולט על הרובה פגו ב-1983. בערך באותו זמן, קולט השלימה את פיתוח רובה ה"קרבין XM4, שהתבסס על שושלת ארוכה של קרבינים מקוצרים ממשפחת ה-AR שיוצרו מאז מלחמת וייטנאם. ה-XM4 אומץ כ-M4 בשנת 1994, והפך למוצר המרכזי של קולט לאורך המלחמה העולמית בטרור. חברת קולט קיבלה מעמד ייחודי כיצרן בלעדי של ה-M4 עבור ממשלת ארצות הברית, מכוח טענתה לבעלות על חבילת הנתונים הטכניים (Technical Data Package) של הדגם המקוצר. בלעדיות זו אפשרה לה ליהנות מהזמנות בהיקף גדול ללא תחרות ישירה במכרזים פתוחים. עם זאת, במהלך שנות ה-2000 גבר הלחץ במשרד ההגנה לפתוח את הרכש לתחרות כדי להוזיל עלויות ולהרחיב את בסיס הייצור. לאחר הליכים משפטיים ומחלוקות סביב זכויות הייצור, פג תוקף הבלעדיות של קולט, והצבא החל לפרסם מכרזים פתוחים לייצור קרבין M4A1. בשנת 2013 הפסידה קולט במכרז משמעותי לאספקת רובים אלו, שבו זכתה חברת FN Herstal האמריקאית (חברת־בת של FN Herstal), והצבא חדל לראות בקולט ספק יחיד. ובשנת 2013 חברת FN קטפה את חוזה ה-M4 של קולט עם צבא ארצות הברית חוזה שאותו כבר איבדה קולט חלקית בעבר לטובת חברת "רמינגטון דיפנס". אובדן הבלעדיות והמעבר לרכש תחרותי פגעו קשות בהכנסותיה של קולט מן המגזר הצבאי, שהיה במשך שנים עמוד התווך הכלכלי של החברה, והיו בין הגורמים המרכזיים להיחלשותה הפיננסית בעשור שלאחר מכן. קולט סי זד גרופ בשנת 2021 חתמה חברת הנשק הצ'כית צ'סקה זברויובקה Česká zbrojovka Group SE על הסכם לרכישת 100% מהון המניות של קולט הולדינג קומפני וחברת קולט'ס מניופקצ'רינג קומפני שבבעלותה וחברת הבת "קולט קנדה קורפורשין", תמורת 220 מיליון דולר במזומן ו-1,098,620 מניות חדשות של CZG למוכרים.. ההסכם אושר על-ידי הרגולטורים בארצות הברית ובקנדה ונחשב לאחד המהלכים האסטרטגיים החשובים בתולדות חברת קולט. העסקה העניקה ל-CZG נוכחות ייצור משמעותית בארצות הברית ובקנדה, הרחבת בסיס לקוחות צבאיים וממשלתיים, והשלמה של שורת מוצרים משלימה לשם CZ ולמותגים הנוספים שבבעלות הקבוצה. לאחר הרכישה, הקבוצה שינתה את שמה ל"קולט סי זד גרופ" Colt CZ Group SE כדי לשקף את השילוב ואיחוד המותגים. קולט סי זד גרופ נבנתה כחברת החזקות שמושבה בפראג שבצ'כיה. היא נסחרת בבורסה של פראג תחת סימול CZG ומערבת פעילות בשווקים רבים, כולל צפון אמריקה ואירופה. הבעלות על תאגיד קולט סי זד גרופ מחולקת בין בעלי מניות פרטיים ומוסדיים: בעל החזקה המשמעותי ביותר הוא Česká zbrojovka Partners SE שמחזיק כ-51.8% מהון המניות, ומספר משקיעים נוספים עם אחזק'ות קטנות יותר. תאגיד זה משמש כיחידת האם לסדרת חברות בת, בין היתר הוא כולל את היצרנית הצ’כית הוותיקה Česká zbrojovka a.s. Uherský Brod, המתמחה בייצור אקדחים ורובים, חברת נוספת היא בת CZ-USA שפועלת בשווקים בארצות הברית ובה כלולה חברת קולט'ס מנופקט'ורינג קומפני וחברות הבת שלה, וכן חברות נוספות. התאגיד פועל במבנה היררכי שבו החברה האם מכתיבה את האסטרטגיה, הפיקוח הארגוני והניהול האסטרטגי, בעוד החברות הבת מבצעות ייצור, פיתוח, שיווק ומכירה של מוצרים בשווקים ספציפיים או אזוריים. לוגו לוגו "הסייח הפראי" (באנגלית: Rampant Colt) הוא סימנה המסחרי של חברת הנשק קולט, ומקורו בשלט אצולה ההרלדי של משפחתו של סמואל קולט, המיוחס לאבותיו מאנגליה. סמואל קולט החל להשתמש בסמל זה עוד בשנות ה-30 של המאה התשע עשרה, אולם הוא אומץ באופן רשמי כסימן מסחרי של החברה באמצע המאה ה-19 עם התרחבות פעילותה והתבססותה בהרטפורד קונטיקט. הסמל מציג סוס צעיר העומד על רגליו האחוריות, ובגרסאותיו כשהוא אוחז בפיו ובין רגליו הקדמיות כידון שבור כדימוי הרלדי המייצג נאמנות ומסירות לאביר שנפל בקרב. לאורך השנים עבר הלוגו התאמות עיצוביות שונות כך למשל, על גבי אקדחי הקולט M1911 הופיע הסוס בתוך מסגרת עגולה עד שנת 1913, אז הוסרה המסגרת והסמל קיבל את צורתו המוכרת המוטבעת ישירות על גוף המתכת של כלי הנשק. ייצוג תרבותי הייצוג התרבותי של חברת קולט ושל מוצריה, ובראשם דגמי האקדחים והרובים מתוצרתה, תפס מקום מרכזי בעיצוב הדימוי המיתולוגי של הנשק האמריקאי ושל המערב הפרוע בתרבות המודרנית. כבר במאה התשע-עשרה הפך שמו של סמואל קולט לדמות כמעט אגדית, והמשפט "אלוהים ברא את בני האדם, וסמואל קולט עשה אותם שווים" נעשה סמל למיתוס של שוויון באמצעות כוח האקדח. דגם הסינגל אקשן ארמי, שכונה "משכין שלום" (באנגלית :Peacemaker) נעשה אחד הסמלים המזוהים ביותר עם תקופת הגבול האמריקאי, והוא מופיע שוב ושוב בספרות מערבונים שבהם האקדח אינו רק כלי נשק אלא אובייקט טעון במשמעות מוסרית, המגלם עצמאות, גבריות וסדר עצמי בעולם נטול חוק. במקביל, אקדח הקולט ווקר ואקדחי תופי אחרים מתוצרת קולט מופיעים בנרטיבים היסטוריים על מלחמת ארצות הברית-מקסיקו ועל ימי הטקסס ריינג'רס ובכך תורמים לביסוס דימוי חברת קולט בתוך סיפור התפשטותה הטריטוריאלית של ארצות הברית. סדרת טלוויזיה בסוגת מערבון, כמו בוננזה ששודרה 1959 עד 1973 תרמו להפצת הדימוי של האקדח התופי מתוצרת קולט והפכו אותו לאביזר קבוע בנוף התרבותי של אמריקה שלאחר מלחמת העולם השנייה. במקביל, בסדרות פשע מודרניות הופיעו דגמים שונים של החברה, ובמיוחד גרסאות של ה־M1911, כחלק מהארסנל של בלשים, סוכנים פדרליים וחיילים, ובכך נשמרה הנוכחות של המותג גם מחוץ להקשר ההיסטורי של המערב הפרוע. חברת קולט ותוצריה, במיוחד דגמי האקדחים והרובים שלה, תפסו מקום מרכזי בתרבות הפופולרית, והם מזוהים במיוחד עם תמה של “האקדח שכבש את מערב” (באנגלית: The Gun That Won the West) . שהפך לסמל של המאבקים בין אנשי חוק לפורעי חוק ובין חיילים לילידים באזורי הגבול האמריקאי, ואובייקט מיתי של כוח, עצמאות ושלטון עצמי. בספרות המערבונים, מאת סופרים כמו זייני גריי ועד רומנים פופולריים במאה העשרים, האקדח מתואר לא רק ככלי נשק אלא כסמל מוסרי וחברתי של גבריות, חוק עצמי וסדר בעולם נטול חוק. בקולנוע ההוליוודי, ובעיקר בז'אנר המערבון הקלאסי של שנות השלושים עד השישים, הפכה קולט לשם כמעט גנרי לאקדח. סרטים כמרכבת הדואר משנת 1939 ובצהרי היום משנת 1952 ביססו את האקדח התופי מתוצרת חברת קולט כסמל וכיד ימינו של השריף ושל האקדוחן הבודד. גם אם לא תמיד צוין במפורש הדגם המדויק, העיצוב האיקוני של הסינגל אקשן ארמי ניכר בבירור. מאוחר יותר, בגל המערבונים האיטלקיים של שנות השישים, ובמיוחד ביצירותיו של סרג'ו לאונה, הועצם הממד האסתטי של הנשק: תקריבי התופים, הצליל המתכתי של דריכת הפטיש והמתח סביב שליפת האקדח הפכו לאלמנטים קולנועיים דרמטיים בפני עצמם. במקביל, האקדח M1911 תפס מקום מרכזי בקולנוע המלחמה ובסרטי פעולה מודרניים, שם הוא מזוהה עם חיילי צבא ארצות הברית במלחמות העולם ועם דמויות של לוחמים. הופעותיו החוזרות בסרטים להציל את טוראי ריאן ובסדרות טלוויזיה המתרחשות בעת מלחמות העולם ומלחמות שבהן השתתף צבא ארצות הברית חיזקו את הזיקה בין המותג קולט לבין הממסד הצבאי האמריקאי. קישורים חיצוניים אתר האינטרנט הרשמי של קולט'ס מנופקט'ורינג קומפני (באנגלית) קולט'ס מנופקט'ורינג קומפני, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) ״הון ופחד: אקדח התופי של סמואל קולט ומעגלי האלימות״ (באנגלית) Research Guide – Colt Manufacturing Co. אתר המוזיאון הלאומי של קונטיקט (באנגלית) לקריאה נוספת הערות שוליים