לשכת ניהול הקרקעות של ארצות הברית

לשכת ניהול הקרקעות של ארצות הברית (באנגלית: Bureau of Land Management, בראשי תיבות BLM) היא סוכנות של הממשלה הפדרלית של ארצות הברית בתוך מחלקת הפנים של ארצות הברית שתפקידה לנהל את יותר מ-1,001,000 קילומטרים רבועים של אדמות מדינה בארצות הברית המהוות כשמינית משטח הקרקעות של המדינה. הנשיא הארי טרומן הקים את הלשכה ב-1946 באמצעות איחוד של שתי סוכנויות: משרד הקרקעות הכללי (General Land Office) ושירות המרעה (Grazing Service). הסוכנות מנהלת כמעט 2,800,000 קילומטרים רבועים של זכויות מינרלים מתחת לקרקע של קרקעות השייכות לממשל פדרלי, למדינות ארצות הברית או לגורמים פרטיים שהופרדו מזכויותיהם שעל פני השטח על סמך חוק הנחלה של 1862 (Homestead Act of 1862). מרבית אדמות הציבור המנוהלות על ידי הלשכה ממוקמות ב-12 המדינות המערביות הבאות: אלסקה, אריזונה, קליפורניה, קולורדו, איידהו, מונטנה, נבדה, ניו מקסיקו, אורגון, יוטה, וושינגטון וויומינג. המטרה של הלשכה לניהול קרקעות היא "לקיים את הבריאות, המגוון, ואת הפרודוקטיביות של אדמות הציבור לשימוש ולהנאה של הדורות הנוכחיים והעתידים". במקור תוארו האחזקות של הלשכה כ"הקרקעות שאף אחד לא רצה בהן" משום שמתיישבים שחיפשו נחלות דילגו עליהן. עם זאת, ניתנו 18,000 רישיונות והסכמי חכירה לבעלי חוות בקר המתירים מרעה על כ-630,000 קילומטרים רבועים של אדמות הלשכה הציבוריות. הסוכנות מנהלת 221 אזורי טבע בראשיתי, 27 מונונמטים לאומיים ו-636 אזורים מוגנים אחרים כחלק מהמערכת המכונה "אדמות השימור הלאומיות" (National Conservation Lands) שהייתה קרויה בעבר "מערכת שימור הנוף הלאומית" (National Landscape Conservation System), על שטח של כ-150,000 קילומטרים רבועים. בנוסף כוללים אדמות השימור הלאומיות קרוב ל-3,800 קילומטרים של נהרות פראיים ונופיים, וקרוב ל-10,000 קילומטרים של שבילים נופיים והיסטוריים לאומיים. יש יותר מ-63,000 בארות גז ונפט על אדמות הציבור של הלשכה. סך כל הסכמי החכירה להפקת אנרגיה הניבו בערך 5.4 מיליארד דולר ב-2013, סכום שחולק בין מחלקת האוצר של ארצות הברית, המדינות ושבטי הילידים. היסטוריה השורשים של הלשכה מתחילים בחקיקת פקודת הקרקעות של 1785 (Land Ordinance of 1785) ותקנות צפון-מערב משנת 1787. חוקים אלו היוו בסיס למדידת קרקעות ולהתיישבות של האדמות ששלוש עשרה המושבות המקוריות של ארצות הברית העבירו לממשל הפדרלי לאחר מלחמת העצמאות של ארצות הברית. ככל שנרכשו קרקעות נוספות על ידי ארצות הברית מספרד, צרפת ומדינות אחרות, הורה הקונגרס של ארצות הברית לבדוק, למדוד ולהכין אותן להתיישבות. במהלך מלחמת העצמאות הובטחו קרקעות שהיו שלל המלחמה לחיילים שנלחמו למען המושבות. במסגרת חוזה פריז שנחתם ב-1783, אחרי המלחמה, על ידי ארצות הברית, אנגליה, צרפת וספרד הועברה שטחים לבעלותה של ארצות הברית. בשנות ה-80 של המאה ה-18 ויתרו מדינות אחרות על התביעות שלהם לשטחים באוהיו של ימינו. בשלב זה ארצות הברית הייתה זקוקה להכנסות על מנת לתפקד. אדמות נמכרו משום כך על מנת שהממשלה תשרוד. על מנת למכור את האדמות היה צורך לבצע מדידות. פקודת הקרקעות של 1785 הורתה לגאוגרף לפקח על עבודה זו שבוצעה בידי קבוצה של מודדים. השנים הראשונות של המדידות הושלמו באמצעות ניסוי וטעיה. אחרי שנמדדה טריטוריית אוהיו התפתחה שיטת מדידה מודרנית של מדידות שטחים. ב-1812 הקים הקונגרס את משרד הקרקעות הכללי כחלק ממחלקת האוצר של ארצות הברית לפקח על חלוקת אדמות פדרליות אלו. בהגיע השנים הראשונות של המאה ה-19 הושלמו כל ההבטחות לקרקעות כשלל מלחמה. במהלך השנים נחקקו חוקי שלל ונחלה אחרים במטרה לחלק אדמות פדרליות. היו קיימים כמה סוגים של חלוקת קרקעות. אלו כללו קרקעות בתשלום, באשראי, נחלות, שטחים לילידים, מחנות צבא, אישורים לכרייה, תביעות לקרקע פרטית, מסילות ברזל ואתרי עיירות וחלקות עירוניות. מערכת של משרדי קרקעות מקומיים התפרשה בכל הטריטוריות, שחילקו אדמות שנמדדו באמצעות המשרד של המודד הכללי של הטריטוריה הספציפית. דפוס פעולה זה התפרש בהדרגה לרוחב כל ארצות הברית. מאז בוטלו או הוחלפו החוקים שהניעו מערכת זו, למעט חוק הכרייה הכללי (General Mining Law) של 1872 וחוק אדמת המדבר (Desert Land Act) של 1877. בתחילה המאה ה-20 נקט הקונגרס בצעדים נוספים לקראת הכרה בשווי הנכסים על קרקעות ציבוריות והורה לרשות המבצעת לנהל את הפעילות על יתרת הקרקעות הציבוריות. חוק חכירת המינרלים (Mineral Leasing Act) של 1920 אפשר חכירה, חיפושים וייצור של מחצבים, כדוגמת פחם, נפט, גז ונתרן על אדמות הציבור. חוק המרעה של טיילור (Taylor Grazing Act) מ-1934 הקים את שירות המרעה (Grazing Service) במטרה לנהל את אדמות המרעה הציבוריות באמצעות מועצות מייעצות שקבעו את התשלומים בגין המרעה. חוק השבת אדמות הרכבת של אורגון וקליפורניה מ-1937 חייב ניהול תשואה בר קיימא של יערות במערב אורגון. ב-1946 מוזג שירות המרעה עם משרד הקרקעות הכללי על מנת ליצור את לשכת ניהול הקרקעות בתוך מחלקת הפנים של ארצות הברית. לסוכנות חדשה זו נדרשו כמה שנים להשתלב ולהתארגן. בסופו של דבר, התמקדה הלשכה פחות בחלוקת קרקעות ויותר בניהול ובשימור ארוכי טווח של הקרקעות. המבנה הנוכחי של הסוכנות הושג באמצעות איחוד משרדים במדינות המערביות ויצירת משרד מקביל לקרקעות הן ממזרח והן ממערב ולאורך נהר המיסיסיפי. בפועל התמקדה הלשכה בפעילויות במדינות המערביות, שכן מרבית מפעלי הכרייה, מכירות הקרקעות והקרקעות בבעלות פדרלית שוכנים ממערב למיסיסיפי. כוח האדם המקומי של לשכת הקרקעות נטה בדרך כלל כלפי אינטרסים מקומיים בעוד שמנהלת הלשכה בוושינגטון פעלה על פי הדרכה נשיאותית. באמצעות חוק הניהול ומדיניות הקרקעות הפדרליות (Federal Land Policy and Management Act) של 1976 יצר הקונגרס הצהרת ייעוד מאוחדת יותר והכיר בערך של יתרת הקרקעות הציבוריות באמצעות הכרזה כי קרקעות אלו יישארו בבעלות ציבורית. החוק הורה שקרקעות אלו ינוהלו מתוך נקודת מבט של "שימושים מרובים" המוגדר כ"ניהול של קרקעות ציבור וערכי המשאבים השונים שלהן כך שהם ינוצלו בשילוב שיענה בצורה המיטבית על הצרכים הנוכחיים והעתידיים של העם האמריקאי". מאז שנות כהונתו של הנשיא רונלד רייגן בשנות ה-80 של המאה ה-20 נתנו הרפובליקאים לעיתים קרובות עדיפות לשליטה מקומית ולמרעה, כרייה והפקת נפט, בעוד שהדמוקרטים הדגישו לעיתים קרובות חששות מהפגיעה בסביבה אפילו כאשר אושרו הסכמי חכירה לכרייה וקידוחי נפט. בספטמבר 1996, השתמש הנשיא, ביל קלינטון, בסמכותו על פי חוק העתיקות על מנת להקים את המונומנט הלאומי גרנד סטיירקייס-אסקלנטה בדרום יוטה, הראשון מ-20 מונומנטים לאומיים כיום שהוקמו על אדמות הלשכה ומנוהלים על ידי הסוכנות. ההקמה של המונומנט הלאומי גרנד סטיירקייס-אסקלנטה בישרה את ההקמה מאוחר יותר של המערכת המכונה "אדמות השימור הלאומיות" בשנת 2000. השימוש בסמכות על פי חוק העתיקות, עד כדי כך שהוא טרפד בפועל תוכניות למכרה פחם שהיה אמור להיות מופעל על ידי חברה פרטית, שימחו את תומכי השימור והשימוש שטחים לנופש אבל גרם לעימותים גדולים יותר עם רשויות מקומיות ורשויות המדינות. התוכניות של לשכת ניהול הקרקעות מרעה – הלשכה מנהלת שטחי מרעה של חיות משק על כמעט 630,000 קילומטרים רבועים על בסיס חוק המרעה של טיילור (Taylor Grazing Act) מ-1934. הסוכנות העניקה יותר מ-18 אלף אישורים והסכמי חכירה לחוואים הרועים את חיות המשק שלהם, בעיקר בקר וכבשים, לפחות בחלק מהשנה על אדמות ציבוריות של הלשכה. האישורים והסכמי ההחכרה מכסים בדרך כלל תקופה של 10 שנים והם ברי חידוש אם הלשכה החליטה כי השוכרים קיימו את התנאים וההגבלות של האישור או החכירה שפג תוקפם. דמי המרעה הפדרליים משתנים מדי שנה ומחושבים לפי נוסחה שנקבעה במקור על ידי הקונגרס בחוק שיפור אדמות המרעה הציבוריות (Public Rangelands Improvement Act) מ-1978. על פי נוסחה זו, דמי המרעה אינם יכולים לרדת מתחת ל-1.35 דולר ל"חודש של יחידת בעל חיים" (Animal Unit Month בקיצור AUM), ואין להגדיל או להקטין את העלויות מעל ל-25% השנה הקודמת. דמי המרעה ל-2014 נקבעו ל-1.35 דולר ל-AUM, זהה לרמה של 2013. במהלך השנים הולך ומצטמצם המרעה על אדמות הלשכה. המרעה על אדמות הציבור הצטמצם מ-18.2 מיליון AUM ב-1954 ל-7.9 מיליון AUM ב-2013. כרייה – ייצור מקומי ממעל ל-63,000 בארות נפט וגז על אדמות הלשכה מהווים 11% מסך ההפקה של גז טבעי ו-5% מההפקה של נפט בארצות הברית. ברשומות של הלשכה יש בסך הכול 290,000 בקשות לכרייה על בסיס חוק הכרייה של 1872. ביחס לאנרגיה הלשכה תומכת בגישת כל הרשום דלעיל, הכוללת: נפט וגז, פחם, מינרלים אסטרטגיים, ומשאבי אנרגיה מתחדשים כדוגמת רוח, גאותרמי וסולארי שכולם יכולים להיות מפותחים על אדמות ציבור וכפופים לכללי השוק החופשי. גישה זו מחזקת את ביטחון האנרגיה, מעודדת יצירת מקומות עבודה ומחזקת את תשתית האנרגיה בארצות הברית. הלשכה גם נוקטת בצעדים להפוך פיתוח אנרגיה על אדמות ציבור לתהליך קל יותר באמצעות בחינה מחדש וייעול של התהליכים העסקיים שלה במטרה לשרת את התעשייה ואת הציבור האמריקאי. אפילו תחת כהונתו של דונלד טראמפ והמדיניות המוצהרת של "אמריקה תחילה" ושל שאיפה לעצמאות במשאבי אנרגיה הצטמצמו הבקשות לאישורי כרייה באדמות הלשכה בעוד שמספר הבקשות שנדחו נמצא במגמת עלייה. עם זאת, 89% הם מכרות שנסגרו ורק קצת מעל ל-10% עדיין פעילים. מרבית הבקשות שאושרו והאתרים עדיין פעילים הם בנבדה עם 202,623 אתרים. המדינה הבאה היא קליפורניה עם 24,406. זיכיונות לכריית פחם – בבעלות הלשכה זכויות לכריית פחם מתחת לפני הקרקע בשטח של 2,300,000 קילומטרים רבועים, כשהבעלות על פני השטח היא של הממשל הפדרלי, ממשלת המדינה או הרשות המקומית או ישות פרטית. נכון ל-2013 העניקה הלשכה בתחרות 309 זיכיונות לכריית פחם בשטח של 1,919 קילומטרים רבועים, גידול של קרוב ל-3% בשטח הקרקע שבו מותרת כריית פחם במהלך 10 שנים, אם כי בהשוואה לתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 חלה ירידה משמעותית. נופש – הלשכה מנהלת 330,717 קילומטרים של נחלים ונהרות שבהם אפשר לדוג, 8,900 קילומטרים רבועים של אגמים ומאגרי מים, 10,600 קילומטרים של נהרות שבהם אפשר לשוט, מעל ל-500 אתרים שבהם אפשר להוריד סירות למים, 69 כבישים נופיים ו-300 אתרים לצפייה בחיות הבר. הסוכנות גם מנהלת 7,200 קילומטרים של שבילי נופש, ושבילים נופיים, היסטוריים לאומיים, כמו גם אלפי קילומטרים של שבילים לשימוש מרובה של אופנועים, מטיילים, רוכבים על סוסים ורוכבים על אופני הרים, וכאמור, הלשכה גם מנהלת קרוב ל-30 מונומנטים לאומיים. ב-2013 ביקרו באדמות הלשכה 61.7 מיליון נופשים. מעל ל-99% מהאדמות המנוהלות על ידי הלשכה פתוחים לציד ודיג. אזור שימור המדבר של קליפורניה (California Desert Conservation Area) – שטח של 100,000 קילומטרים רבועים בדרום קליפורניה שהוגדרו על ידי הקונגרס ב-1976 במסגרת חוק המדיניות והניהול של אדמות פדרליות (Federal Land Policy and Management Act). הלשכה אחראית לנהל כ-40,000 קילומטרים רבועים מאזור פגיע זה במטרה להשתמש בו הן לנופש והן לנצל את משאביו. אדמות עצים לתעשייה (Timberlands) – הלשכה מנהלת 220,000 קילומטרים רבועים של יערות וחורשות, כולל 45,000 קילומטרים רבועים של יערות מסחריים ו-18,000 קילומטרים של יערות פתוחים ב-11 מדינות במערב ארצות הברית ואלסקה. כיבוי שריפות – לשכת ניהול הקרקעות מעסיקה מעל ל-3,000 לוחמי אש. הסוכנות טיפלה ב-2,573 שריפות על אדמות בניהול הלשכה בשנת 2013. זכויות מינרלים על אדמות אינדיאנים – כחלק מחובותיה כנאמן מספקת הלשכה ייעוץ טכנולוגי לפעילות כריית מינרלים על 230,000 קילומטרים רבועים של אדמות אינדיאנים. מדידות קדסטרליות (Cadastral surveys) – הלשכה היא מנהלת הרשומות הרשמית של למעלה מ-200 שנים של רשומות של מדידות קדסטרליות ושרטוטים כחלק ממערכת מדידות האדמות הציבוריות (Public Land Survey System). בנוסף, הלשכה עדיין משלימה מדידות מרובות כל שנה, בעיקר באלסקה, ועורכת מדידות חוזרות במקרה של רשומות של מדידות שנהרסו או אבדו. מכרות נטושים – הלשכה מתחזקת מלאי של מכרות נטושים ידועים על קרקעות שהיא מנהלת. נכון לאפריל 2014 כולל המלאי קרוב ל-46,000 אתרים ו-85,000 תוואי נוף אחרים. בערך 23% מהאתרים שוקמו, או בתהליך שיקום, או שמתכונן עבורם שיקום, או שלא נדרשה פעולה נוספת בגינם. דו"ח של המבקר הכללי מ-2008 טען שהלשכה הזניחה במשך עשורים את הסכנות שמכרות נטושים אלו מייצגים. מסדרונות אנרגיה – קרוב ל-8,000 קילומטרים של מסדרונות אנרגיה של צינורות נפט וקווי חשמל ממוקמים על אדמות הלשכה. הליום – הלשכה מתפעלת את מאגר ההליום הלאומי (National Helium Reserve) סמוך לאמרילו בטקסס, מיזם שהחל ב-1925 בתקופת מלחמות הצפלין. אף שתוכנן להעביר את המאגר לידיים פרטיות, הוא נשאר בפיקוח של הלשכה על בסיס הסעיפים של חוק הניהול האחראי של ההליום (Responsible Helium Administration and Stewardship Act) מ-2013. הכנסה ותגמולים – הלשכה מייצרת הכנסה משמעותית לתקציב של ארצות הברית. ההערכה ב-2009 הייתה שהקרקעות הציבוריות ייצרו הכנסה בך 6.2 מיליארד דולר, בעיקר מפיתוח אנרגיה. 43.5% מהכנסה זו מועברת ישירות למדינות ולמחוזות במארה לסייע בסלילת כבישים, בניית בתי ספר ושירותים נוספים לקהילה. מערכת שימור הנוף הלאומית מערכת שימור הנוף הלאומית (National Landscape Conservation System), הקרויה מ-2009 "אדמות השימור הלאומיות" (National Conservation Lands), הוקמה בשנת 2000 ומפוקחת על ידי הלשכה. אדמות מערכת שימור הנוף הלאומית מהוות רק 12% מהקרקעות המנוהלת על ידי הלשכה. הקונגרס חוקק את פרק II של החוק הכולל של ניהול אדמות הציבור (Omnibus Public Land Management Act) מ-2009 (חוק ציבורי מספר 11–111), על מנת להפוך את המערכת לחלק קבוע של מערכת ההגנה על אדמות הציבור בארצות הברית. בעקבות ייעוד אזורים אלו לשימור הורה החוק ללשכה להבטיח שמקומות אלו מוגנים עבור דורות עתידיים, בדומה לפארקים הלאומיים ומקלטי חיות הבר. מקור: סטטיסטיקות ומשאבים של לשכת ניהול הקרקעות אכיפת החוק על אדמות הלשכה לשכת הקרקעות של ארצות הברית מתפקדת כסוכנות אכיפת חוק פדרלית באמצעות משרד אכיפת החוק והביטחון (Office of Law Enforcement & Security) שלה. שומרי הפארק (park ranger) והסוכנים המיוחדים (special agents) של הלשכה מקבלים את הכשרתם במרכזי ההכשרה הפדרליים (Federal Law Enforcement Training Centers). במסגרת זו יש 300 עובדים במשרה מלאה. שומרים במדים אוכפים את החוקים והתקנות שנקבעו לגבי הקרקעות והמשאבים של הלשכה. כחלק ממשימה זו נושאים שומרי הפארק נשק חם, ציוד הגנה, מבצעים מאסרים, מפעילים צווי חיפוש, ממלאים דוחות ומעידים בבתי המשפט. הם שואפים להקים נוכחות קבועה ומתמשכת בשטח נרחב של קרקעות ציבוריות, כבישים ומקומות נופש. הם מתמקדים בהגנה על משאבים טבעיים ותרבותיים, על עובדים אחרים של הלשכה ועל תיירים. בהתחשב באתרים הרבים של הקרקעות הציבוריות של הלשכה, משתמשים שומרים אלו בכלבים, מסוקים, אופנועי שלג, אופני הרים וסירות על מנת למלא את חובתם. בניגוד להם הסוכנים המיוחדים של הלשכה פועלים כבלשים חוקרים המתכננים ומבצעים חקירות הנוגעות להפרות אפשריות של החוקים הפליליים והמנהליים של הלשכה וחוקים אחרים במסגרת ספר החוקים של ארצות הברית. סוכנים מיוחדים הם שוטרים בבגדים אזרחיים הנושאים כלי נשק חבויים, וציוד הגנה אחר, מבצעים מאסרים, מנהלים חקירות פליליות מיוחדות, מכינים תיקי חקירה לתובעים מקומיים ומכינים דוחות חקירה. חוקרים פליליים עורכים לעיתים חקירות פנים וחקירות של תביעה אזרחית. תוכנית סוסי וחמורי הבר לשכת ניהול הקרקעות מנהלת את עדרי סוסי וחמורי הפרא על קרקעות ציבור בעשר ממדינות מערב ארצות הברית. אף שהם פראיים הסוכנות מחויבת להגן עליהם על בסיס "חוק הסוסים והחמורים הפראיים" (Wild and Free-Roaming Horses and Burros Act) מ-1971. אוכלוסיית הסוסים גדלה באופן משמעותי מכיוון שלסוסים יש מעט טורפים טבעיים. החוק כפי שנחקק מאפשר תנאים לסילוק בעלי חיים עודפים. הרג של בעלי חיים צולעים, זקנים וחולים, אימוץ של גורמים פרטיים ואפילו הרג של חיות בריאות אם ניהול המרעה מחייב זאת. בפועל כמעט שמעולם לא הרגו סוסים בריאים או חולים. בעקבות "חוק שיפור אדמות המרעה הציבוריות" של 1978 הקימה הלשכה 179 "אזורי ניהול עדרים" (herd management areas) על שטח של 128,000 קילומטרים רבועים שבהם יכולים להיות סוסי פרא על אדמות פדרליות. ב-1973 התחילה הלשכה במיזם ב"רכס סוסי הפרא בהרי פריור" (Pryor Mountains Wild Horse Range) הידוע בשם "יוזמת אמץ סוס". התוכנית ניצלה סעיפים ב"חוק הסוסים והחמורים הפראיים" המאפשרים לאנשים פרטיים "מוסמכים" ל"אמץ" כמה סוסים שירצו אם יוכלו להראות שהם יכולים להעניק טיפול מספק לבעלי החיים. בשעתו, הבעלות על הסוסים נשארה באורח קבע בידי הממשלה הפדרלית. מיזם הפיילוט היה כה מוצלח שהלשכה אפשרה לו להתפשט בכל רחבי המדינה ב-1976. תוכנית "אמץ סוס" הפכה במהירות לשיטה העיקרית של סילוק סוסי בר עודפים מאדמות הלשכה לנוכח היעדר שיטות מעשיות אחרות. הלשכה גם השתמשה בכמויות מוגבלות של אמצעי מניעה בעדרים, בדמות חיסונים ב-PZP. התומכים אומרים שהשימוש הנוסף בחיסונים אלו יסייעו לצמצם את מספר הסוסים העודפים בניהול הלשכה. למרות ההצלחות הראשוניות של תוכנית האימוץ נאבקה הלשכה לשמר רמות רצויות של מספר סוסים, שכן בלי טורפים טבעיים, יכול מספר הסוסים להכפיל את עצמו כל ארבע שנים. נכון ל-2014, היו יותר מ-49,000 סוסים וחמורי פרא באדמות הלשכה, הרבה מעבר לשיעור "רמת הניהול הרצויה" של הלשכה בכמעט 22,500. הלשכה לניהול הקרקעות מפעילה מספר תוכניות והקימה שותפויות כחלק מתוכנית הניהול שלהם לשימור סוסים וחמורי פרא בארצות הברית. יש כמה עדרים של סוסים וחומרים הרועים באופן חופשי על שטח של 108,000 קילומטרים רבועים בעשר מדינות במערב ארצות הברית. הכרחי להבטיח איזון השומר על ניהול העדרים בקרקעות ועל אוכלוסיית בעלי החיים בריאה. השותפויות עם ארגונים אחרים, כדוגמת "קרן מורשת המוסטנג" (Mustang Heritage Foundation), מסייעות באימוץ כמו גם בחינוך והעלאת מודעות לגבי סוסי וחמורי פרא. אנרגיה מתחדשת ב-2009 פתחה הלשכה לניהול הקרקעות משרדי תיאום של אנרגיה מתחדשת במטרה לאשר ולפקח על מיזמים של אנרגיית רוח, אנרגיה סולארית, ביומסה ואנרגיה גאותרמית באדמות הלשכה. המשרדים שוכנים בארבע מדינות שבהן הראו חברות אנרגיה את העניין הגדול ביותר בפיתוח אנרגיה מתחדשת: אריזונה, קליפורניה, נבדה וויומינג. אנרגיה סולארית – ב-2010 אישרה הלשכה מיזם ראשון של תחנת כוח סולארית גדולה על אדמה ציבורית. נכון ל-2014 הוצעו 70 מיזמי אנרגיה סולארית על שטח של אדמה ציבורית של 2,300 קילומטרים רבועים המנוהלים על ידי הלשכה בעיקר באריזונה, קליפורניה ונבדה. מתוכם אושרו 29 מיזמים שיש להם פוטנציאל לייצר 8,786 מגה-ואט של אנרגיה מתחדשת או מספיק אנרגיה כדי לספק חשמל ל-2.6 מיליון בתים. המיזמים נעים ממערכת פוטו וולטאית בהספק של 45 מגה-ואט על שטח 1,710 דונם לתחנה של 1,000 מגה-ואט של מראות פרבוליות. אנרגיית רוח – הלשכה מנהלת 83,000 קילומטרים רבועים של אדמות ציבור עם פוטנציאל לרוח. היא אישרה 39 מיזמי פיתוח של אנרגיית רוח עם הספק כולל של 5,557 מגה-ואט או מספיק על מנת לספק חשמל למעלה ל-1.5 מיליון בתים. בנוסף, אישרה הלשכה מעל אתרי ניסוי אנרגיית רוח. אנרגיה גאותרמית – הלשכה מנהלת 59 הסכמי חכירה גאותרמיים בהספק כולל של 1,500 מגה-ואט. הספק זה מהווה מעל ל-40 אחוז של קיבולת האנרגיה הגאותרמית בארצות הברית. ביומסה וביואנרגיה – המלאי הגדול של יערות מספק ביומסה לייצור החשמל. הביומסה מורכבת מ"חומרים בקוטר קטן" ושאריות אחרות כתוצאה מכריתת עצים לתעשייה וניהול היערות. אף שהשימוש בחומרים אלו כמקור מתחדש נמצא בתחילת דרכו, הסוכנות משתתפת בפרויקטי פיילוט במטרה להגדיל את השימוש בחומרי הביומסה המתכלים ברשותה בתוכניות של ביואנרגיה. לקריאה נוספת קישורים חיצוניים אתר האינטרנט הרשמי של לשכת ניהול הקרקעות של ארצות הברית (באנגלית) לשכת ניהול הקרקעות של ארצות הברית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) לשכת ניהול הקרקעות של ארצות הברית, ברשת החברתית פייסבוק לשכת ניהול הקרקעות של ארצות הברית, ברשת החברתית X (טוויטר) לשכת ניהול הקרקעות של ארצות הברית, ברשת החברתית אינסטגרם לשכת ניהול הקרקעות של ארצות הברית, באתר פליקר Opportunity & Challenge: The Story of BLM – Official History ביאורים הערות שוליים