Harkovan ukrainalainen draamateatteri

Harkovan ukrainalainen draamateatteri (ukr. Харківський український драматичний театр, H’arkivskyi ukrajinskyi dramatytšnyi teatr), virallisesti Harkovan kansallinen ukrainalainen Taras Ševtšenkon draamateatteri (ukr. Харківський державний український драматичний театр імені Тараса Шевченка, H’arkivskyi deržavnyi ukrajinskyi dramatytšnyi teatr imeni Tarasa Ševtšenka) on Harkovan vanhin ukrainalainen teatteri. Se sijaitsee Ševtšenkon piirissä, Teatteriaukion länsilaidalla, vulytsja Sumska -suurkadun varrella. Rakennuksessa toimii nykyään samanniminen teatterikokoonpano. Historiaa Teatterirakennuksen ja siellä toimineiden teatteriryhmien historia on värikäs, mutta osalle teatterintekijöistä koitui neuvostovuosina julma kohtalo. Nykyinen teatterirakennus sai alkunsa vuonna 1841 puolalaistaustaisen näyttelijän ja impressaarin Ludwig Mlotkowskin rakennuttamana yksityisteatterina. Rakennuksen suunnitteli tuolloin Harkovan kaupunginarkkitehtina työskennellyt venäläis-ukrainalainen Andri Ton (ukr. Андрій Тон). Rakennuksen tyyli edusti arkkitehdille tyypillistä ilmeetöntä myöhäisvenäläistä uusklassismia. Teatterin salissa oli alkujaan 1 020 istumapaikkaa. Vuonna 1843 rakennuksen julkisivu rakennettiin uudelleen ranskalaisen renesanssin tyyliin. Mlotkowskille tuli vararikko. Vuonna 1853 Mlotkowskin tytär Vira Diukova peri teatterin. Hänen pyynnöstään arkkitehti Bolesław Michałowskin johdolla suunniteltiin teatterin laaja uudelleenrakennushanke vuosina 1892–93. Rakennuksen mittasuhteet säilyivät, mutta kupoleja ja veistoksia ja muuta koristelua lisättiin huomattavasti. Vuosina 1894–95 Mlotkowskin tyttärentytär Oleksanda Diukova otti teatterin johtovastuun ja menestyi impressaarina. Pian uudelleenrakennusvaiheen käynnistämisen jälkeen Diukovalle tuli taloudellisia vaikeuksia isoisänsä tavoin. Hän joutui myymään teatterirakennuksen kaupungille vuonna 1905. Teatterista tuli Harkovan kaupungin draamateatteri. Vallankumouksen jälkeen Harkova oli Ukrainan kansan neuvostojen tasavallan pääkaupunki vuosina 1919/20–34. Kaupunkiin muutti vuonna 1926 avantgardistinen ja kokeellinen Berezil-teatteri. Kiovassa vuonna 1922 perustettua, ukrainalaista teatteria uudistanutta avantgardista teatteriryhmää johti Les Kurbas. Vuonna 1928 rakennuksen sisustus uudelleenrakennettiin konstruktionismin tyylin mukaisesti (arkkitehti Veniamin Kostenko, taiteilija-teatterisuunnittelija Vadym Miller). Muun muassa ukrainalainen näytelmäkirjailija Mykola Kuliš kirjoitti Berezilille uusia teoksia Harkovassa, mutta neuvostohallinto rajoitti useiden näytelmien esittämistä. Berezilin näytelmät eivät neuvostohallinnon mielestä kylliksi 'massojen saavutettavissa' ja niitä arvosteltiin lopulta jopa porvarillisen kansallismielisiksi, vastavallankumouksellisiksi ja haitallisesti venäläisestä teatterista poikkeavaksi. Vuoden 1933 lopulla Les Kurbas erotettiin Berezilin taiteellisen johtajan tehtävästä; ja pian Neuvostoliiton sisäministeriö NKVD pidätti hänet. Hänet määrättiin viiden vuoden pakkotyöhön Vienanmeren–Itämeren kanavan rakennustöihin. Berezil 'puhdistettiin': monet pidätettiin ja vangittiin 1930-luvulla osana stalinistisen terrorin aikakautta. Useiden Berezil-teatterin näyttelijöiden elämä päättyi teloitukseen Sandarmohissa. Monet puhdistukselta säästyneet Berezilin näyttelijät jatkoivat tarjonnaltaan uudistuneessa teatterissa, jonka nimeksi tuli Taras Ševtšenkon ukrainalainen draamateatteri, tai toisen lähteen mukaan Harkovan ukrainalainen draamateatteri. Samassa yhteydessä julkistettiin Matvey Manizerin ja Iosif Langbardin suunnittelema huomattava Taras Ševtšenkon muistomerkki saman kadun varrella (vul. Sumska 37) ja yliopiston puutarha nimettiin Taras Ševtšenkon kaupunkipuutarhaksi. Draamateatteria johti Marjan Krušelnytskyi vuosina 1933-1952. Hänen ohjauksessaan linjaksi tuli sosialistinen realismi. Se tarkoitti neuvostovenäläisten näytelmien suosimista; länsieurooppalaistista näytelmistä sallittuja olivat 1800-luvun klassikkoteokset. Vuonna 1961 teatterirakennukseen lisättiin viisikerroksinen hallintorakennus, sali ja näyttämö rakennettiin uudelleen. Laajennusosan suunnittelivat Boris Klein ja Jevhen Svjatšenko. Teatterin ympäristön rakennuskorkeuden kasvaminen sai teatterin näyttämään tiiviisti rakennetulta, ja rakennuksen aiempi hallitseva asema tämän katuosan miljössä katosi. Sisustuksen uudistuksessa vuonna 1964 (Boris Klein ja Nina Furmanova) miltei kaikki 1890-luvulta ja 1920-luvulta kalusteet ja osat irroitettiin. Tilalle asennettiin valkoisesta marmorista, tummasta puusta ja takoraudasta tehdyt modernistisesti muotoillut sisustuselementit. Perestroikan aikana vuonna 1987, ja osana stalinismin puhdistusten uhrien ja instituutioiden aseman palauttamista, teatterille perustettiin pieni näyttämö, jonka nimeksi tuli Berezil. Les Kurbasin avantgardistisia teoksia - kuten Myna Mazila - palautettiin ohjelmistoon. Venäjän laajamittaisen hyökkäyssodan (2022–) johdosta Harkovan ukrainalainen draamateatteri on joutunut siirtämään esityksiään turvallisuussyistä suuren näyttämön sijasta pienempiin saleihin ja tilapäistiloihin. Silti sodan aikanakin harkovalaisteatteri on pystynyt esittämään sekä kansainvälisesti tunnettujen että ukrainalaisten näytelmäkirjailijoiden teoksia näyttämöllään. Yleisön tavoittamiseksi näytelmiä on jaettu katselijoille myös internetin välityksellä. Kuvia Katso myös Harkovan ooppera Lähteet Aiheesta muualla Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Harkovan ukrainalainen draamateatteri Wikimedia Commonsissa