R-11

R-11 (ברוסית: Р-11; קוד דיווח נאט"ו: SS-1 Scud-A; בברית המועצות: 8К11) היה טיל בליסטי סובייטי. הטיל היה בשירות משנת 1955, והיה הראשון שהועבר גם למספר מדינות ברית וורשה. היסטוריה עבודות הפיתוח של הטיל R-11 החלו בשנת 1950 במשרד התכנון מס' 1 בראשות סרגיי קורוליוב. בפיתוח הטיל השתתפו גם מיכאיל יאנגל וויקטור מאקייב. בטילים הראשונים, R-1 ו-R-2, שימש חמצן נוזלי כמחמצן. הדבר חייב לשגר את הטיל זמן קצר לאחר התדלוק, ותהליך ההצתה היה מורכב. בעקבות זאת הוחלט לפתח מערכת הנעה המבוססת על דלקים הניתנים לאחסון, בדומה לזו שפותחה עבור הטיל Wasserfall בגרמניה הנאצית. המעבר לדלקים אלה אפשר להפחית באופן משמעותי את משקל הטיל ולהאריך את משך הזמן שבו ניתן היה להחזיקו במצב של מוכנות לשיגור. שיגורי הניסוי באתר קפוסטין יאר החלו באפריל 1953. רוב השיגורים הוכתרו בהצלחה, וסדרת הניסויים הושלמה בשנת 1955. מלבד ברית המועצות, היה הטיל בשירות גם בצבאות הונגריה, גרמניה המזרחית, פולין, רומניה, צ'כוסלובקיה ובולגריה. בברית המועצות נותר הטיל בשירות עד שנת 1970, ובצבאות ברית ורשה המשיך לשרת גם בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20. תיאור הטיל ה־R-11 היה טיל בליסטי חד-שלבי שהונע בדלק נוזלי וצויד במערכת ניווט אינרציאלית. הדלק התבסס על קרוסין, והמחמצן היה חומצה חנקנית. טווחו המרבי הגיע ל-200 ק"מ בדגמים המתקדמים, וסטיית הפגיעה המעגלית (CEP) שלו הייתה עד 0.6 ק"מ. משקל הטיל היה כ-5.4 טונות, והוא נשא ראש קרב במשקל כ-600 ק"ג של חומר נפץ. בשנת 1959 הושלם פיתוח הגרסה הימית, R-11FM, שיועדה לשיגור מצוללת. פיתוחה הושלם במשרד תכנון חדש בראשות ויקטור מאקייב. הטיל היה בשירות עד שנת 1967. פותחה גם גרסת R-11M, שהותאמה לנשיאת ראש קרב גרעיני. ניתן היה לצייד אותה בראשי קרב בעוצמה של 10, 20 או 40 קילוטון. בשנת 1961 בוצעו מספר שיגורי ניסוי של הטיל עם ראש קרב גרעיני. על בסיס הטיל פותחה גם הגרסה האזרחית R-11A, שבה הוחלף ראש הקרב בציוד מדעי. קישורים חיצוניים תיאור הטיל (ברוסית) תיאור הטיל (באנגלית) נתוני מאתר astronautix הערות שוליים