Bohdan Chmeľnyckyj

Bohdan Chmeľnyckyj; * okolo 1595, Subotiv, Poľsko-litovská únia – † 6. august 1657, Čyhyryn, kozácky hajtmanát) bol kozácky hajtman vládnuci na území dnešnej juhovýchodnej Ukrajiny. V rokoch 1648 – 1654 viedol povstanie proti Poľsko-litovskej únii, ktorého dočasným výsledkom bol vznik nezávislého štátu pravoslávnych kozákov. Napokon podpísal dohodu s cárskym Ruskom, ktorá viedla k pripojeniu Divokých polí (dnešná juhovýchodná Ukrajina) k Ruskej ríši. Chmeľnyckyj a jeho pôsobenie sú častým námetom ukrajinskej, poľskej a ruskej umeleckej tvorby. Bolo o ňom napísaných množstvo diel. Okrem iných vystupuje napríklad v románe Ohňom a mečom od Henryka Sienkiewicza. Je po ňom pomenované ukrajinské mesto Chmeľnyckyj. V rokoch 1943 až 2019 bolo po ňom pomenované aj mesto Perejaslav (Perejaslav-Chmeľnyckyj). Je znázornený aj na ukrajinskej bankovke s nominálnou hodnotou 5 hryvien. Život Raný život Informácie o Chmeľnyckého živote spred konca 40. rokov 17. storočia sú vzácne a do historiografie boli často zavedené bez spoľahlivých prameňov. Narodil sa ako príslušník drobnej pravoslávnej šľachty. Jeho otec Mychajlo Chmeľnyckyj bol zástupcom starostu v Čyhyryne. Vzdelanie získal Bohdan v jezuitskom kolégiu vo Ľvove. Okrem miestneho jazyka vtedajšej Ukrajiny ovládal poľštinu a latinčinu. Spolu so svojím otcom slúžil v poľských vojenských silách proti Osmanským Turkom v Moldavsku. V bitke pri Cecore mal byť v roku 1620 zajatý a dva roky stráviť v Konštantínopole. Po návrate slúžil ako registrovaný kozák a v roku 1637 sa spomína ako vojenský pisár záporožského vojska. V rokoch 1638 až 1648 pôsobil ako stotník čyhyrynského pluku záporožského vojska. Povstanie Niekedy okolo roku 1646 bol Chmeľnyckému novým čyhyrynským podstarostom, Danielom Czaplińskim, zhabaný majetok. Okrem toho mu Czapliński nechal ťažko dobiť syna a zobral si za ženu Helenu, ktorá žila na Chmeľnyckého usadlosti a ktorú si chcel Chmeľnyckyj zrejme zobrať za druhú ženu (neskôr sa ňou stala). Chmeľnyckyj hľadal pomoc u rôznych predstaviteľov poľskej šľachty i u samotného kráľa Vladislava IV., no bezvýsledne. Počas jesene 1647 preto cestoval od jedného kozáckeho pluku k druhému a hľadal podporu vo svojej veci. Jeho činnosť vzbudila podozrenie u miestnych poľských úradov, ktoré už boli zvyknuté na kozácke povstania a Chmeľnyckyj bol zatknutý. Podarilo sa mu však utiecť a koncom decembra 1647 sa dostať do Siče, pevnosti záporožských kozákov, polovojenskej komunity, ktorá sa vyvinula z utečených nevoľníkov, banditov a obchodníkov usadených pozdĺž rieky Dneper. Sičskí kozáci si Chmeľnyckého zvolili za vrchného hajtmana. Z kozáckej Siče zorganizoval Chmeľnyckyj povstanie záporožských kozákov proti poľskej šľachte a s podporou krymských Tatárov vyrazil v apríli 1648 na ťaženie. Povstanie malo svoj pôvod v sporoch o práva a podmienky kozáckych síl a všeobecnejšie pravoslávneho roľníckeho obyvateľstva v Poľsko-litovskej únii. Vedúcou politickou silou na územiach dnešnej Ukrajiny bola totiž poľská katolícka magnátska šľachta, ktorá priznávala kozáckym vojakom iba malé uznanie, a ako bolo vidno aj v Chmeľnyckého spore, aj malé zastanie v sporoch. Chmeľnyckého povstanie viedlo zároveň k jednému z prvých veľkých prenasledovaní Židov v Európe. Pozadie židovských pogromov spočívalo v tom, že Židia boli často prvými vyššie postavenými (a bohatými) ľuďmi, s ktorými sa kozácke sily stretli pri boji, keďže zastávali kľúčové pozície v poľských službách. Rýchly víťazný postup získal Chmeľnyckému ďalšiu podporu v radoch nespokojných ukrajinských roľníkov, mešťanov a pravoslávneho duchovenstva. Veľká ľudová podpora ešte viac urýchlila ťaženie proti nepripravenej šľachte, takže po víťazstvách pri Žltých Vodách (apríl – máj), Korsuni (máj) a Pyľave (september) mohol už v októbri 1648 dobyť Ľvov. Po ďalších víťazstvách v roku 1649 uzavrel v Zborove mier (18. augusta 1649) s novým poľským kráľom Jánom II. Kazimírom. Podmienky zmluvy mu umožnili založiť prakticky nezávislý kozácky hajtmanát. Spojenectvo s Ruskom Zmluva zo Zborova neuspokojila ani poľskú šľachtu, proti ktorej Chmeľnyckyj bojoval, ani Chmeľnyckého stúpencov, z ktorých mnohí zostali podriadení poľským zemepánom. Preto na jar 1651 obnovil povstanie, no už v júni bol porazený v bitke pri Beresteczku a bol nútený prijať novú, menej výhodnú zmluvu – bielocerkevský mier. O pomoc požiadal Chmeľnyckyj Moskvu, ktorá dlhodobo túžila po obsadení „ruských“ poľsko-litovských území, a v roku 1654 nariadil svojím kozákom, aby zložili prísahu vernosti ruskému cárovi Alexejovi (tzv. perejaslavská dohoda). Rusi následne napadli Poľsko, ale Chmeľnyckyj, neuspokojený so svojou zmluvou s Alexejom, začal tajné rokovania so Švédskom, ktoré bolo tiež vo vojne s Poľskom. Predpokladá sa, že v čase, keď zomrel, sa chystal uzavrieť zmluvu so Švédmi, ktorá by kozákov dostala pod švédsku vládu. Chmeľnyckyj bol pochovaný v rodnom Subotive, kde v 50. rokoch 17. storočia postavili Kostol svätého Eliáša Proroka. Jeho hrob sa však nezachoval, bol zrejme zničený v roku 1664 na príkaz vojvodu Czarneckého. Epilóg Chmeľnyckyj sa snažil o autonómiu pre svojich kozáckych stúpencov, ale v konečnom dôsledku sa mu vďaka zmluve s Moskvou podarilo iba zdevastovať predtým relatívne prosperujúce dneperské územia (tzv. Divoké polia) a podriadiť ich vláde Ruskej ríše. Kozáci považovali zmluvu za dočasné vojenské spojenectvo, no Rusi uplatňovali iný výklad a postupne v rámci ríše obmedzovali autonómiu kozáckeho štátu, až kým bol v roku 1775 (za vlády Kataríny Veľkej) zrušený. Rusko následne vnímalo dohodu ako znovuzjednotenie „Veľkoruska“ a „Maloruska“ – čo boli imperiálne označenia pre Rusko a Ukrajinu. Poznámky Referencie Literatúra KUNEC, Patrik. Chmelnyckého hajtmanát : Vzostup ukrajinského kozáctva v 17. storočí. Historická revue, 2025, roč. XXXVI, čís. 2, s. 14 – 19. FUKALA, Radek. Povstání Bohdana Chmelnického: Kozáci na planoucí Ukrajině 1648 – 1654. Praha : Epocha, 2024. 464 s. ISBN 978-80-278-0173-2. OSIPOV, K. Bohdan Chmelnickij. Praha : Naše vojsko, 1951. 366 s. Iné projekty Commons ponúka multimediálne súbory na tému Bohdan Chmeľnyckyj