Abd-ul-Hamid I

Abd-ul-Hamid I (20. maaliskuuta 1725 Topkapin palatsi, Konstantinopoli – 7. huhtikuuta 1789) oli Osmanien valtakunnan sulttaani vuosina 1774–1789. Suku ja koulutus Hän oli sulttaani Ahmed III:n ja Rabia Şermi Kadın (k. 1732) poika. Hän vietti nuoruutensa suljettuna kotiarestiin vuoteen 1767 asti kafesissa, Topkapın palatsin haaremin eristettyyn kruununprinssin asunnossa, jossa opiskeli äitinsä johdolla ja perehtyi mm. historiaan ja kalligrafiaan. Sulttaani Abd-ul-Hamid nousi Osmanien valtakunnan valtaistuimelle hänen vanhemman velipuolensa sulttaani Mustafa III kuoltua tammikuussa 1774. Hän päätti Venäjä-Turkin sodan allekirjoittamalla heinäkuussa 1774 nöyryyttävän Küçük Kaynarcan rauhansopimuksen. Sopimuksen ehtojen mukaisesti Venäjä sai haltuunsa Asovanmeren rannikon linnoitukset sekä Dnepr- ja Bug-jokien välisen alueen, minkä lisäksi se sai purjehdus- ja kaupankäyntioikeuksia Osmanien valtakunnassa. Bukovina luovutettiin Itävallan arkkiherttuakunnalle vuonna 1775. Hän seurasi tarkoin hallintonsa toimintaa ja halusi kehittää maan sotavoimia. Niinpä janitsaarijoukkoja ja merivoimia ryhdyttiin nykyaikaistamaan ja armeijaan perustettiin uudet tykistöjoukot. Abd-ul-Hamid voitti kansan suosion puolelleen johdettuaan Istanbulin palokuntaa vuoden 1782 palon sammutustöissä. Hän sai lempeytensä ja hartautensa ansiosta lisänimen Veli eli ’pyhimys’. Hän oli hurskas ja hyväntahtoinen mies, joka oli syvästi kiinnostunut valtion asioista; hän kannatti uudistuksia ja nimitti kyvykkäitä suurvisiirejä, joille hän uskoi laajat valtuudet. Hän käynnisti armeijan uudistukset ja perusti keisarillisen laivastoinsinöörikoulun. Lisäksi hän pyrki vahvistamaan keskushallintoa suhteessa maakuntien hallitsijoihin, erityisesti Syyriassa, Egyptissä ja Persiassa. Venäjä liitti itseensä vuonna 1783 Krimin kaanikunnan, joka oli ollut Osmanien valtakunnan vasallivaltio ja suunnitteli Osmanien valtakunnan jakamista. Venäjän pyrkimysten edessä Abd-ül-hamid julisti sodan vuonna 1787; Venäjän-Turkin sota päättyi vasta hänen kuolemansa jälkeen vuonna 1792. Sulttaani Abd-ul-Hamid kuoli 64-vuotiaana huhtikuussa 1789, ja hänet haudattiin rakennuttamaansa, vuonna 1790 valmistuneeseen Abdul Hamid I:n hautamausoleumiin Fatihin kaupunginosaan, Istanbulissa. Vaimot ja jälkeläiset Abd-ul-Hamidilla oli ainakin 14 vaimoa: Ayşe Kadın, baş kadın (ensimmäinen puoliso) kuolemaansa saakka vuonna 1775. Hace Hatice Ruhşah Kadın (k. 1808), baş kadın Ayşen kuoleman jälkeen. Abdulhamidin lempivaimo, jalkavaimo jo ennen tämän valtaannousua. Sulttaanin hänelle tuohon aikaan kirjoittamat viisi äärimmäisen intohimoista rakkauskirjettä ovat säilyneet jälkipolville. Ainakin yhden pojan äiti. Binnaz Kadın (n. 1743–1823), tunnettu myös nimellä Beynaz Kadın. Hän oli Mustafa III:n puoliso. Hänellä ei ollut lapsia kummankaan hallitsijan kanssa; Abd-ul-hamidin kuoleman jälkeen hän avioitui Çayırzade İbrahim Ağan kanssa. Nevres Kadın (k. 1797). Ennen puolison asemaan nousemistaan ​​hän toimi haaremin rahastonhoitajana. Ayşe Sineperver Kadın (k. 1828). Ainakin kahden pojan, joista toinen oli Mustafa IV ja kahden tyttären äiti. Hän toimi Valide Sultanina (hallitsevan sulttaanin äitinä) alle vuoden ajan ennen poikansa syrjäyttämistä ja vietti loppuelämänsä tyttärensä palatsissa. Mehtabe Kadın (k. 1807). Aloitti haaremin kalfana (palvelijattarena) ja nousi puolisoksi kızlar ağası Beşir Ağan suosiolla. Muteber Kadın (k. 1837). Kutsuttiin myös nimellä Mutebere Kadın. Ainakin yhden pojan äiti. Hänen henkilökohtaisessa sinetissään luki: ”Devletlü beşinci Muteber Kadın Hazretleri”. Fatma Şebsefa Kadın (k. 1805). Kutsuttiin myös nimillä Şebisefa, Şebsafa tai Şebisafa Kadın. Ainakin yhden pojan ja kolmen tyttären äiti. Omisti maatiloja Thessalonikissa. Nakşidil Kadın (k. 1817), georgialainen tai tšerkessi; tuli tunnetuksi sitkeästä mutta sittemmin kumotusta legendasta, jonka mukaan hän olisi ollut vuonna 1788 Ranskasta Martiniquelle matkalla olleelta laivalta kadonnut Aimée du Buc de Rivéry (s. 1776), Joséphine de Beauharnais'n ensimmäisen aviomiehen serkku. Hän oli kahden pojan ja yhden tyttären äiti; lapsista yksi oli Mahmud II. Hümaşah Kadın (k. 1778). Ainakin yhden pojan äiti; rakennutti suihkulähteen lähelle Dolmabahçea ja toisen Emirgâniin. Dilpezir Kadın (k. 1809). Mislinayab Kadın. Mihriban Kadın (k. 1812). Nükhetseza Hanım (k. 1851), baş ikbal (pääsuosikki); nuorin hallitsijan puolisoista. Abd-ul-Hamidilla oli ainakin 27 lasta, joista 22 lasta kuolivat joko sylilapsina tai lapsena isorokkoon. Aikuiseksi elivät: Ayşe Athermelik Dürrüşehvar Hanım (n. 1767–1826). Tunnettiin myös nimellä Athermelek. Hän sai alkunsa isänsä ollessa vielä şehzade (prinssi) ja eristettynä Topkapin palatsin kruununprinssin kafes-nuoneistoon, mikä rikkoi haaremin sääntöjä. Hänen äitinsä salakuljetettiin ulos palatsista ja lapsen syntymä pidettiin salassa; muutoin molemmat olisi surmattu. Kun Abd-ül-hamid, joka rakasti tytärtään syvästi nousi valtaistuimelle, hän toi tyttären takaisin hoviin ”ottotyttären” asemassa. Tämä antoi hänelle keisarillisen prinsessan arvon muiden tytärten tavoin, mutta hän ei voinut myöntää tälle ”Sultan”-arvonimeä, joten hän ei koskaan saavuttanut täysin samanlaista asemaa kuin sisarpuolensa. Hän oli kerran naimisissa ja sai kaksi tytärtä. Esma Sultan (1778–1848), äiti Ayşe Sineperver Kadın. Häntä kutsuttiin nimellä Küçük Esma (Nuorempi Esma) erotukseksi tädistään, Vanhemmasta Esmasta. Hän oli läheinen veljensä Mustafa IV:n kanssa ja yritti palauttaa tämän valtaistuimelle sisarpuolensa Hibetullah Sultanin avulla. Lopulta hänestä tuli kuitenkin uuden hallitsijan, velipuolensa Mahmud II:n suosikkisisar, mikä toi hänelle sellaista vapautta, jota prinsessoille ei aiemmin ollut suotu. Hän oli kerran naimisissa, mutta ei saanut lapsia. Mustafa IV (1779 –1808), äiti Ayşe Sineperver Kadıni. Teloitettiin alle vuosi valtaannousunsa jälkeen. Mahmud II (1785–1839), äiti Nakşidil Kadin. Hibetullah Sultan (1789–1841), äiti Şebsefa Kadın. Hän oli kerran naimisissa, mutta ei saanut lapsia. Hän teki yhteistyötä sisarpuolensa Esma Sultanin kanssa palauttaakseen valtaistuimelle Mustafa IV:n, joka oli Esman veli ja Hibetullahin velipuoli, mutta uusi sulttaani Mahmud II, myös heidän velipuolensa paljasti hankkeen. Hibetullah määrättiin loppuiäkseen kotiarestiin ilman mahdollisuutta pitää yhteyttä kehenkään. Lähteet TheOttomans.org Art Biligisayar. Viitattu 2.9.2009. Viitteet