Mehmed V

Mehmed V Reşâd (turk. Mehmed V Reşad tai Reşat Mehmet, V. Mehmed tai Mehmed Reşad; ); (2. marraskuuta 1844 Çırağanin palatsi, Konstantinopoli – 3. heinäkuuta 1918 Yıldız palatsi, Konstantinopoli) oli Osmanien valtakunnan toiseksi viimeinen sulttaani vuosina 1909–1918. Hänen hallintokauttaan leimasivat nuorturkkilaisten itsevaltainen hallinto sekä Osmanien valtakunnan tappio ensimmäisessä maailmansodassa. Suku ja koulutus Hän oli sulttaani Abd-ul-Mejidin ja tämän neljännen vaimon, bosnialaistaustaisen Gülcemal Kadinin (1826–1851) poika. Hänellä oli kolme vanhempaa sisarta: Fatma Sultan, Refia Sultan ja Hatice Sultan. Äidin kuoleman jälkeen hänet ja hänen sisarensa uskottiin isän lapsettoman pääpuoliso Servetseza Kadınin (1823–1878) huostaan ja tämä kasvatti heidät kuin omat lapsensa. Kuten useat potentiaaliset kruununperilliset, hänet oli suljettu 30 vuodeksi palatsin haaremeihin. Yhdeksän vuotta niistä hän vietti täysin yksin. Sinä aikana hän opiskeli vanhaa Persian tyylistä runoutta ja oli kehuttu runoilija. Şehzade, prinssi Reşad sai koulutuksensa palatsissa. Vuosina 1909–1912 hovimarsalkan kanslian pääsihteerinä toiminut Halid Ziya kuvaili koulutusta heikkolaatuiseksi. Reşad hyödynsi saamansa opetuksen kuitenkin hyvin suhteellisen korkean älykkyytensä ansiosta. Hän opiskeli arabiaa ja persiaa, ja puhui jälkimmäistä erittäin hyvin. Hän otti pianotunteja italialaiselta pianistilta sekä kalligrafiatunteja kuuluisalta ottomaanien ajan kalligrafimestarilta Kazasker Mustafa Izzet Efendiltä, ​​joka oli suunnitellut Hagia Sofian valtavat pyöreät seinälaatat. Persiankielisen kirjallisuuden ohella Reşad oli kiinnostunut myös mevlevi-sufismista ja Masnavi-teoksesta. Hän viihtyi setäpuolensa Abd-ul-Azizin seurassa. Reşadista tuli kruununperillinen vuonna 1876, kun hänen velipuolensa Abd-ul-Hamid II nousi valtaan, mutta käytännössä häntä pidettiin kotiarestissa Dolmabahçen palatsissa tiukan valvonnan alaisena. Useista erityisesti taikauskoon liittyvistä syistä Abdul Hamid inhosi velipuoltaan. Kerrotaan Abdul Hamidin pelänneen veljipuolensa ”pahaa silmää” ja suorittaneen uhritoimituksia, rukouksia sekä suitsukkeiden polttoa heti sen jälkeen, kun Reşad oli poistunut palatsista onniteltuaan hallitsijaa juhlapyhinä. Hänen kerrotaan jopa sanoneen: ”Teen veljelleni suuren palveluksen olemalla näyttäytymättä julkisuudessa”, sillä hän pelkäsi velipuolensa saattavan käyttäytyä harkitsemattomasti. Uskomus Reşadin tuomasta huonosta onnesta sai alkunsa, kun hallitsijan suosikkitamma kuoli vain tunteja sen jälkeen, kun se oli kävelytetty palatsin talleilla yhdessä prinssi Reşadin kanssa. Abdul Hamidilla oli kuitenkin perusteltu syy suhtautua epäluuloisesti Reşadiin, sillä tämä piti yhteyttä maanpaossa oleviin nuorturkkilaisiin. Nuorturkkilaisten vallankumouksen jälkeen monet rajoitukset poistettiin, ja Reşad kasvatti suosiotaan kruununperillisenä osallistumalla perustuslakia juhlistaviin seremonioihin, mikä oli suureksi harmiksi hänen itsevaltaisuutta kannattaneelle velipuolelleen. Sulttaani Nuorturkkilaiset asettivat hänet valtaan huhtikuun 27. päivänä 1909, mutta hänellä ei ollut poliittista valtaa. Hän oli oppinut 65-vuotias herrasmies, eikä kovin voimakastahtoinen poliitikkona. Varsinaiset päätökset tekivät useat ottomaanien hallituksen jäsenet ja viimein, ensimmäisen maailmansodan aikana, kolme paššaa: Enver pašša, Talat pašša, ja Djemal pašša. Nuorturkkilaisten komitean kehotuksesta sulttaani teki hyvän tahdon matkan Traakiaan ja Albaniaan vuonna 1911. Vuosien 1912–1913 kahdessa Balkanin sodassa Osmanien valtakunta menetti kuitenkin lähes kaikki Euroopassa sijainneet alueensa, ja Italian vastaisessa sodassa vuosina 1911–1912 menetettiin Tripoli. Mehmedin kuollessa suurin osa valtakunnasta oli jo joutunut ympärysvaltojen haltuun, ja puoli vuotta myöhemmin Konstantinopoli oli sotilasmiehityksen alaisena. Mehmed V vastusti liittoutumista Saksan kanssa vuonna 1914, mutta Enver paššan johdolla valtakunta osallistui sotaan Keskusvaltojen puolella. Tällöin Mehmed V kutsui Jihadin, muslimien pyhän puolustussodan kaikkia liittoutuneiden maita vastaan. Suurin osa osmanien alaisuudessa olleista arabimaista säilyi uskollisena isäntämaalleen, mutta niiden taistelulla ei ollut suurta merkitystä sodankäyntiin. Tätä lukuun ottamatta Mehmed V ei juuri osallistunut Osmanien valtakunnan sodanajan politiikkaan. Vaimot ja jälkeläiset Mehmed V:llä oli viisi vaimoa, jotka hän aiemmista sulttaaneista poiketen oli hankkinut jo prinssinä ollessaan: Kamures Kadın (1855–1921). Pääpuoliso. Kaukasialaista syntyperää, avioitui Mehmedin kanssa tämän ollessa vielä şehzade eli prinssi. Dürriaden Kadın (1860–1909). Toinen puoliso. Oikea nimi Hatice Hanım, avioitui Mehmedin kanssa tämän ollessa vielä şehzade eli prinssi. Inşirah Hanımin täti, joka oli ​​Mehmed VI:n puoliso. Mihrengiz Kadın (1869–1938). Toinen puoliso Dürriadenin kuoleman jälkeen. Tšerkessi, oikea nimi Fatma Hanım, avioitui Mehmedin kanssa tämän ollessa vielä şehzade eli prinssi. Nazikeda Kadın (1870–1929). Kolmas puoliso Dürriadenin kuoleman jälkeen. Abhaasialainen prinsessa Rukiye Hanım Çikotua-suvusta. Abd-ül-Azizin pääpuoliso Dürrinev Kadınin veljentytär; Dürrinev myös huolehti hänen kasvatuksestaan. Avioitui Mehmedin kanssa tämän ollessa vielä şehzade eli prinssi. Hän sai tyttären. Dilfirib Kadın (1890–1952). Neljäs puoliso Dürriadenin kuoleman jälkeen. Tšerkessi, avioitui Mehmedin kanssa tämän ollessa vielä şehzade eli prinssi. Läheinen ystävä palatsin opettaja Safiye Ünüvarin kanssa. Ei lapsia Mehmedin kanssa, mutta tämän kuoleman jälkeen hän avioitui uudelleen ja sai pojan. Neljä lasta, jotka olivat kaikki syntyneet hänen vielä ollessaan prinssi: Şehzade Mehmed Ziyaeddin (1873–1938), äiti Kamures Kadın. Viisi puolisoa, kaksi poikaa ja kuusi tytärtä. Şehzade Mahmud Necmeddin (1878–1913), äiti Dürriaden Kadın. Hänellä oli syntymästään saakka kyfoosi; naimaton, ei jälkeläisiä Şehzade Ömer Hilmi (1886–1935), äiti Mihrengiz Kadın. Viisi puolisoa, poika ja tytär. Hänen lapsenlapsenlapsestaan ​​Ayşe Gülnev Osmanoğlusta tuli Osmanien dynastiaa käsittelevien historiallisten romaanien kirjoittaja. Refia Sultan (1888–1888), äiti Nazperver Kadın, kuoli sylilapsena. Perintö Mehmed V kuoli 73-vuotiaana 3. heinäkuuta 1918, vain neljä kuukautta ennen kuin keskusvallat antautuivat ensimmäisessä maailmansodassa. Osmanien valtakunta oli jo ajautumassa loppuaan kohden, mutta Mehmed V ei ehtinyt nähdä sen lopullista hajoamista. Hänen seuraajansa oli viimeinen sulttaani Mehmed VI. Kunnianosoituksia Pyhän Tapanin ritarikunta (Itävalta-Unkari, 1914) Karađorđen tähden ritarikunta (Jugosvlavian kuningaskunta) Lähteet Aiheesta muualla Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mehmed V Wikimedia Commonsissa