Mehmeds II

Mehmeds II (osmaņu turku valodā: محمد ثانى [mehmedi ʃa:ni:]) arī Sultāns Mehmeds Iekarotājs (osmaņu turku: الفاتح [el fatih], iekarotājs) (dzimis 1432. gada 30. martā, miris 1481. gada 3. maijā) bija Osmaņu impērijas sultāns (1444-1446 un 1451-1481). Pirmajā Mehmeda II valdīšanas laikā viņš sakāva Huņadi vadīto ungāru karaspēku. Kad Mehmeds II 1451. gadā atkal kāpa tronī, viņš nostiprināja Osmaņu floti un veica sagatavošanās darbus, lai uzbruktu Bizantijas galvaspilsētai Konstantinopolei. Pēc Konstantinopoles ieņemšanas viņš sev piešķīra arī ķeizara titulu, ko atzina vienīgi Konstantinopoles patriarhāts. Mehmeds II uztvēra Osmaņu valsti kā Romas impērijas turpinājumu, uzskatot, ka viņš impēriju "turpina", nevis to "aizstāj". Mehmeds turpināja iekarot Anatolijas un Balkānu zemes līdz pat Bosnijai. Viņš veica daudzas politiskas un sociālas reformas, veicināja mākslu un zinātnes, un Konstantinopoli pārvērta par impērijas galvaspilsētu. Viņa vārdā ir nosaukts Fatihas rajons Stambulā, Sultāna Mehmeda Iekarotāja tilts, Fatiha mošeja un citas būves. Mehmeda II laikā Osmaņu impērija kļuva par lielu daudznacionālu valsti, kuras iedzīvotājiem bija ne tikai atšķirīga izcelsme, bet arī reliģija. Tādēļ viņš radīja tādu administratīvo iekārtu (turku valodā: millet, millets), kas nodrošināja pilnīgu reliģijas brīvību un vienlīdzību. Konstantinopoles patriarhs ieguva neierobežotu varu pār padotajiem. Iecietība un vienlīdzība Osmaņu impērijā, salīdzinājumā ar viduslaiku Eiropu, bija daudz augstākā līmenī. Dzīvesgājums Dzimis 1432. gada 30. martā toreizējā Osmaņu valsts galvaspilsētā Adrianopolē (tagadējā Edirnē). Viņa tēvs bija Sultāns Murads II (1404–1451) un māte bija Hima Hatūna. Kad Mehmedam bija vienpadsmit gadu, viņu saskaņā ar Osmaņu valdnieku paradumiem kopā ar diviem padomdevējiem nosūtīja uz Amasjas provinci. Sultāns Murads II viņam sūtīja arī vairākus skolotājus, šai izglītībai bija liela ietekme Mehmeda domāšanas veidošanā. 1444. gadā, pēc miera noslēgšanas ar Karamanas emirātu, viņa tēvs Murads II atteicās no troņa un Mehmeds jau 12 gadu vecumā kļuva par sultānu. Pirmajā Mehmeda II valdīšanas laikā Romas pāvesta pārstāvis kardināls Džulians Cezarīni pārliecināja ungārus pārkāpt Segedas pamiera noteikumus, jo pamiera laušana ar musulmaņiem neesot nodevība. Šajā laikā Mehmeds II lūdza savu tēvu Muradu II atkal ieņemt troni, bet Murads II atteicās. Saskaņā ar 17. gadsimta hronikām Mehmeds II rakstījis "Ja jūs esat sultāns, nāciet un vadiet savas armijas. Ja es esmu sultāns, es jums pavēlu nākt un vadīt manas armijas." Pamatojoties uz šo vēstuli, Murads II vadīja armiju Varnas kaujā un atgriezās tronī. Bet vēsturnieks Halils Inaldžiks paziņoja, ka Mehmeds II pats neprasījis tēvam atgriezties, tas patiesībā notika, pateicoties lielvezīra Čandarli Halila Pašā centieniem. 1446. gadā Murads II atgriezās tronī, Mehmeds II saglabāja sultāna titulu, bet darbojās tikai kā Manisas gubernators. Pēc Murada II nāves 1451. gadā Mehmeds II otro reizi kļuva par sultānu. Karamanas Ibrahima Bejs iebruka strīdīgajā teritorijā un izraisīja vairākas sacelšanās pret osmaņu varu. Mehmeds II veica pirmo kampaņu pret Karamanas Ibrahimu; bizantieši draudēja atbrīvot Osmaņu troņa kandidātu Orhanu. Konstantinopoles iekarošana Kad Mehmeds II atkal nonāca tronī 1451. gadā, viņš sevi veltīja Osmaņu flotes stiprināšanai un sagatavojās uzbrukumam Konstantinopolei. Cietoksni Anadoluhisarı Bosfora šauruma Āzijas pusē bija uzcēlis viņa vecvectēvs Bajezīds I. Mehmeds Eiropas pusē uzcēla vēl spēcīgāku cietoksni ar nosaukumu Rumelihisarı un tādējādi ieguva pilnīgu kontroli pār jūras šaurumu. Pabeidzis būvēt savus cietokšņus, Mehmeds iekasēja nodevu no kuģiem, kas brauca garām un bija viņu lielgabalu šāviena attālumā. 1453. gadā Mehmeds sāka Konstantinopoles aplenkumu ar 80 000 līdz 200 000 karavīru lielu armiju, vairāk nekā septiņdesmit lielgabaliem un ar 320 kuģiem, no kuriem lielākā daļa bija transporta un kravas kuģi. Flote pie Bosfora ieejas pusmēness formā stiepās no krasta līdz krastam, lai pārtvertu vai atvairītu jebkādu palīdzību Konstantinopolei no jūras. Sākumā pilsētas sienas apturēja turkus. Zelta raga ostu bloķēja ķēde, kuru aizstāvēja divdesmit astoņi karakuģi. 22. aprīlī Mehmeds pārcēla savus vieglākos kara kuģus Zelta raga ziemeļu krastā pa sauszemi, apejot apkārt Dženovas kolonijai Galatai. Astoņdesmit kambīzes tika nogādātas no Bosfora šauruma pēc tam, kad bija izveidots vairāk nekā jūdzi garš ceļš. Tādējādi bizantieši bija spiesti izlikt karaspēku pāri garākai sienu daļai. Konstantinopole krita 29. maijā pēc piecdesmit septiņu dienu aplenkuma. Pēc šī iekarojuma Mehmeds pārcēla Osmaņu galvaspilsētu no Adrianopoles uz Konstantinopoli. Pēc Konstantinopoles ieņemšanas Mehmeds II piesavinājās Romas impērijas ķeizara titulu, kuru lietoja arī Svētās Romas impērijas ķeizari. Mehmeds II bija Bizantijas imperatoru asinsradinieks, jo viņa tēva un citu iepriekšējo sultānu sievas bija Bizantijas princeses. Mehmeda tiesības lietot šo titulu atzina Austrumu pareizticīgo baznīca, bet ne Romas katoļu baznīca. 1454. gadā Mehmeds iecēla Genādiju II par Konstantinopoles patriarhu ar visām īpašuma tiesībām, kas padarīja viņu par otro lielāko zemes īpašnieku impērijā. Savukārt Genādijs II atzina Mehmedu par ķeizara troņa pēcteci. Bizantijas imperators Konstantīns XI Paleologs nomira bez mantiniekiem, un, ja Konstantinopole nebūtu kritusi osmaņu rokās, visticamāk, viņa troni mantotu viņa mirušā vecākā brāļa dēli. Pēc Konstantinopoles krišanas šos bērnus nogādāja Mehmeda galmā. Vecākais zēns, pārdēvēts par Has Muradu, kļuva par Mehmeda personīgo favorītu un kalpoja kā Balkānu beilerbejs. Jaunākais dēls, pārdēvēts par Mesihu Pašā, kļuva par Osmaņu flotes admirāli un Gallipoli sandžakbeju. Viņš divreiz kalpoja kā lielvezīrs Mehmeda dēlam Bajezīdam II. Serbija bija Osmaņu vasaļvalsts kopš Kosovas kaujas 1389. gadā. Kad Serbija izveidoja aliansi ar ungāriem un neregulāri maksāja nodevas, Osmaņu armija 1454. gadā iebruka Serbijā. 1456. gada 14. jūlijā ungāriem izdevās pārtraukt Belgradas aplenkumu. Sultāns atkāpās uz Edirni, un Durads Brankovičs atguva dažas Serbijas teritorijas. Tomēr pirms gada beigām 79 gadus vecais Brankovičs nomira. Serbijas neatkarība izbeidzās divus gadus vēlāk, kad Osmaņu impērija anektēja viņa zemes pēc Durada atraitnes un trīs atlikušo dēlu domstarpībām. Lazars, jaunākais dēls, noindēja māti un izsūtīja savus brāļus, bet drīz pēc tam viņš nomira. Vecākais brālis Stefans Brankovičs ieguva troni, bet tika gāzts 1459. gada martā. Pēc tam Serbijas tronis tika piedāvāts nākamajam Bosnijas karalim Stefanam Tomaševičam, kas izraisīja sašutumu sultānam Mehmedam. Viņš nosūtīja savu armiju, kas 1459. gada jūnijā izbeidza Serbijas despotāta pastāvēšanu. Peloponēsas iekarošana Mehmeds pavēlēja Osmaņu karaspēkam uzbrukt Morejas despotātam, tā galvaspilsēta Mistra krita 1460. gada 29. maijā. Valdnieks Demetrijs nonāca osmaņu gūstā, un viņa jaunākais brālis Tomass aizbēga. Monemvasijas salas iedzīvotāji atteicās padoties, viņi guva Tomasa piekrišanu pakļauties pāvesta aizsardzībai līdz 1460. gada beigām. Mani pussala pretojās ar vietējo brīvo klanu palīdzību, un šī teritorija nonāca Venēcijas varā. Pēdējā pretestība bija Salmeniko, Morejas ziemeļrietumos. Pilsētas garnizons, kā arī daži pilsētas iedzīvotāji noturēja pili līdz 1461. gada jūlijam, kad viņi aizbēga un sasniedza Venēcijas teritoriju. Valahijas pakļaušana Jau kopš 15. gadsimta sākuma osmaņi mēģināja iegūt kontroli pār Valahiju, liekot tronī savu kandidātu, taču katrs mēģinājums beidzās ar neveiksmi. Osmaņi Valahiju uzskatīja par buferzonu ar Transilvāniju, un apmaiņā pret ikgadējiem maksājumiem neiejaucās Valahijas iekšējās lietās. Lai Valahija nekristu ungāru rokās, Osmaņi atbrīvoja jauno Vladu III Drakulu, kurš četrus gadus pavadīja kā Muradas gūsteknis kopā ar savu brāli Radu, lai Vlads varētu pretendēt uz Valahijas troni. Tomēr viņa valdīšana bija īslaicīga, kad Huņadi iebruka Valahijā un atjaunoja tronī savu sabiedroto Vladislavu II. Vlads III Drakuls aizbēga uz Moldāviju, kur dzīvoja tēvoča Bogdana II aizsegā. 1451. gada oktobrī Bogdanu noslepkavoja, un Vlads aizbēga uz Ungāriju. Iespaidots ar Vlada plašajām zināšanām par Osmaņu impērijas domāšanas veidu un iekšējo darbību, kā arī par naidu pret turkiem un jauno sultānu Mehmedu II, Huņadi noslēdza mieru ar savu bijušo ienaidnieku un mēģināja padarīt Vladu III par savu padomnieku, taču Vlads atteicās. 1456. gadā, trīs gadus pēc tam, kad osmaņi bija iekarojuši Konstantinopoli, viņi draudēja Ungārijai, ielencot Belgradu. Hunjadi sāka saskaņotu pretuzbrukumu Serbijā: kamēr viņš pats devās uz Serbiju un izjauca aplenkumu (pirms nomira no mēra), Vlads III Drakula ieveda savus spēkus Valahijā, atguva dzimto zemi un nogalināja Vladislavu II. 1459. gadā Mehmeds II nosūtīja sūtņus pie Vlada, lai mudinātu viņu samaksāt nokavēto nodevu 10 000 dukātu un 500 jauniesaucamo apmērā. Vlads III Drakuls atteicās un lika nogalināt osmaņu sūtņus, pienaglojot pie galvām viņu turbānus, aizbildinoties ar to, ka viņi ir atteikušies viņam pacelt savas "cepures". Tikmēr sultāns nosūtīja Nikopoles beju Hamzu Pašā noslēgt mieru un, ja nepieciešams, likvidēt Vladu III. Vlads III sarīkoja slazdu; osmaņus ielenca un gandrīz visus nogalināja. 1462. gada ziemā Vlads III šķērsoja Donavu un nodedzināja apgabalu starp Serbiju un Melno jūru. Mehmeds II pameta Korintas aplenkumu, lai Valahijā sāktu pretuzbrukumu pret Vladu III, kura sabiedrotais Stefans III no Moldāvijas, kurš bija apsolījis viņam palīdzēt, tā vietā uzbruka, mēģinot atņemt Čilijas cietoksni. Vladam III nācās atkāpties uz kalniem. Pēc tam osmaņi sagrāba Valahijas galvaspilsētu Târgoviști, un Mehmeds II devās prom, atstājot Radu kā Valahijas valdnieku. Turahanoglu Omera Bejs tika atjaunoja Tesālijas gubernatora amatā. Vlads galu galā aizbēga uz Ungāriju, kur tika apsūdzēts par sava virspavēlnieka Mateja Korvina nodošanu. Bosnijas iekarošana Serbijas despots Lazars Brankovičs nomira 1458. gadā, un starp viņa mantiniekiem sākās karš, kā rezultātā 1459. gadā Osmaņi iekaroja Serbiju. Stefans Tomaševičs, Bosnijas karaļa dēls, centās panākt Serbijas pakļāvību savai kontrolei, bet Osmaņu ekspedīcijas piespieda viņu atteikties no plāna un Stefans bēga uz Bosniju, meklējot patvērumu tēva galmā. Pēc dažām cīņām Bosnija nokļuva Osmaņu pakļautībā. 1461. gada 10. jūlijā Stefans Tomass nomira, un Stefans Tomaševičs kļuva par Bosnijas karali. 1461. gadā Stefans Tomaševičs noslēdza aliansi ar ungāriem un lūdza pāvesta Pija II palīdzību gaidāmajā osmaņu iebrukumā. 1463. gadā pēc strīda par nodevu, ko Bosnijas Karaliste katru gadu maksā osmaņiem, viņš prasīja palīdzību no venēciešiem. Tomēr viņi tā arī nesasniedza Bosniju. 1463. gadā sultāns Mehmeds II ieveda valstī savu armiju. Pilsēta Bobovaka drīz krita, liekot Stefanam Tomaševičam atkāpties. Mehmeds iebruka Bosnijā un to ātri iekaroja, izpildot nāvessodu Stefanam Tomaševičam un viņa tēvocim Radivojam. Bosnija oficiāli krita 1463. gadā un kļuva par vistālāko Osmaņu impērijas rietumu provinci. Mehmeda II 1463. gada 28. maija edikts par Bosnijas franciskāņu tiesībām uz brīvību ir otrs vecākais cilvēktiesību dokuments pasaulē un to 1971. gadā publicēja visās Apvienoto Nāciju Organizācijas valodās. Osmaņu-venēciešu karš Pēc bizantiešu vēsturnieka Maikla Kritobula teiktā, karadarbība izcēlās pēc tam, kad Atēnu osmaņu komandiera albāņu vergs aizbēga uz Venēcijas Koronas cietoksni ar 100 000 sudraba akčēm, ko nozaga no sava kunga. Pēc tam bēglis kļuva par kristieti, tāpēc Venēcijas varas iestādes noraidīja Osmaņu prasības par viņa nodošanu. Izmantojot to kā ieganstu 1462. gada novembrī, Osmaņu komandieris Grieķijas vidienē Turahanoglu Omera Bejs uzbruka un gandrīz guva panākumus stratēģiski nozīmīgajā Venēcijas cietoksnī Lepanto. Tomēr 1463. gada 3. aprīlī Morejas gubernators ar viltu ieņēma Venēcijas pārvaldīto pilsētu Argosu. Jaunā alianse uzsāka uzbrukumu pret osmaņiem: Venēcijas armija iebruka Morejā, savukārt Matejs Korvins iebruka Bosnijā. Tajā pašā laikā Pijs II sāka pulcēt armiju Ankonā, cerot to vadīt personīgi. Sarunas tika sāktas arī ar citiem osmaņu konkurentiem, piemēram, Karamaniem, Uzunu Hasanu un Krimas Hanisti. Augusta sākumā venēcieši atguva Argosu un nostiprināja Korintas zemesšaurumu, atjaunojot Heksamiliona sienu un aprīkojot to ar daudziem lielgabaliem. Pēc tam viņi sāka aplenkt Akrokorinta cietoksni, kas kontrolēja Peloponēsas ziemeļrietumus. Venēcieši iesaistījās atkārtotās sadursmēs ar cietokšņa aizstāvjiem un Omera Beja spēkiem, līdz 20. oktobrī viņi cieta lielu sakāvi un pēc tam bija spiesti atcelt aplenkumu un atkāpties uz Heksamilionu un Naupliju. Bosnijā Matejs Korvins sagrāba vairāk nekā sešdesmit nostiprinātas vietas un 16. decembrī pēc trīs mēnešu aplenkuma ieņēma galvaspilsētu. Mehmeds II nosūtīja pret venēciešiem savu lielvezīru Mahmudu Pašā Angeloviču ar armiju. Lai stātos pretī Venēcijas flotei, kas bija nostājusies ārpus Dardanelli šauruma ieejas, sultāns pavēlēja izveidot kuģu būvētavu Zelta ragā un divus cietokšņus, lai aizsargātu jūras šaurumu. Osmaņu kampaņa ātri vien izrādījās veiksmīga; viņi nopostīja Heksamilionu un devās tālāk Morejā. Argosa krita, un vairāki cietokšņi un apdzīvotās vietas, kas bija atzinušas Venēcijas autoritāti, atgriezās pie Osmaņiem. Sultāns Mehmeds II, kurš sekoja Mahmudam Pašā ar citu armiju, lai viņu stiprinātu, bija sasniedzis Lamiju, pirms tika informēts par sava vezīra panākumiem. Nekavējoties viņš novirzīja savus armiju uz ziemeļiem, Bosnijas virzienā. Tomēr sultāna mēģinājums 1464. gada jūlijā un augustā atgūt galvaspilsētu Džajci neizdevās, Osmaņi steidzīgi atkāpās, saskaroties ar Korvina tuvojošos armiju. Tad jauna Osmaņu armija Mahmuda Pašā vadībā piespieda Korvinu atkāpties, bet Džajce pēc tam netika atgūta vēl daudzus gadus. Tomēr pāvesta Pija II nāve 15. augustā noteica krusta kara beigas. Pa to laiku Venēcijas Republika bija iesaistījusi Sigismundu Malatestu 1464. gada kampaņā. Viņš uzsāka uzbrukumus Osmaņu cietokšņiem un no augusta līdz oktobrim iesaistījās neveiksmīgā Mistras aplenkumā. Egejas jūrā venēcieši mēģināja ieņemt Lesbas salu 1464. gada pavasarī un sešas nedēļas ielenca galvaspilsētu Mitilēnu, līdz Osmaņu flote ieradās Mahmuda Pašā vadībā 18. maijā un piespieda viņus atkāpties. Venēcijas kara flote atlikušo gadu pavadīja spēka demonstrācijās Dardaneļu šaurumā. 1465. gada sākumā Mehmeds II aicināja noslēgt mieru; neuzticoties sultāna motīviem, tas tika noraidīts. 1466. gada aprīlī Venēcijas kara flote Vettora Kappello vadībā ieņēma Egejas jūras ziemeļu salas un pēc tam devās uz Saronikas līci. 12. jūlijā Kapello ieradās Pirejā un devās gājienā pret Atēnām, kas bija Osmaņu galvenā reģionālā bāze. Viņam neizdevās ieņemt Akropoli un viņš bija spiests atkāpties uz Patru, Peloponēsas galvaspilsētu un Osmaņu beja mītni, kuru aplenca kopīgi venēciešu un grieķu spēki. Pirms Kappello varēja ierasties, Omera bejs ar 12 000 jātniekiem padzina viņus. Sešsimt venēciešu un simts grieķu krita gūstā. Kappello, kurš ieradās dažas dienas vēlāk, uzbruka osmaņiem, taču tika smagi sakauts. Demoralizēts viņš atgriezās Negropontē ar savas armijas atliekām. Tur Kapello saslima un nomira 1467. gada 13. martā. 1470. gadā Mehmeds personīgi vadīja Osmaņu armiju, lai ielenktu Negroponti. Venēcijas flote tika sakauta un Negroponte ieņemta. Karš ar albāņiem 1466. gada pavasarī sultāns Mehmeds ar lielu armiju devās kara gājienā pret albāņiem, kas Skanderbega vadībā pretojās osmaņiem un vairākkārt lūdza palīdzību Venēcijai. Mehmeds II atbildēja ar vēl vienu kara gājienu pret Albāniju, taču nesekmīgi. Ziema izraisīja mēra uzliesmojumu, kas katru gadu atkārtojās un vājināja vietējās pretestības spēku. Pats Skanderbegs nomira no malārijas, izbeidzot Venēcijas spēju izmantot Albānijas kungus sev par labu. Pēc Skanderbega nāves dažos Venēcijas kontrolētajos Albānijas ziemeļu garnizonos turpināja turēties pretim osmaņu. Mehmeds II 1474. gadā nosūtīja savas armijas, lai tās ieņemtu Škodru, taču tas neizdevās. Tad viņš personīgi devās vadīt Škodras aplenkumu 1478. – 1479. gadā. Venēcija tikai pēc Konstantinopoles līguma kā kara izbeigšanas nosacījumu atstāja Škodru Osmaņu impērijai. Pamatojoties uz līguma noteikumiem, venēciešiem tika atļauts paturēt Ulcinju, Antivanu un Duresi. Tomēr viņi atdeva Škodru, kas daudzus mēnešus bija pakļauta Osmaņu aplenkumam, kā arī citas teritorijas Dalmācijas piekrastē, un viņi atteicās no Negropontes un Lemnas salām. Turklāt venēcieši bija spiesti maksāt 100 000 dukātu atlīdzību un piekrita katru gadu maksāt 10 000 dukātu, lai iegūtu tirdzniecības privilēģijas Melnajā jūrā. Ārējās saites Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: Mehmeds II. Encyclopædia Britannica raksts (angliski) Brockhaus Enzyklopädie raksts (vāciski) Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski) Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (2004-2017) (krieviski) Encyclopædia Universalis raksts (franciski) Pasaules vēstures enciklopēdijas raksts (angliski) Skatīt arī Sultāna Mehmeda Iekarotāja tilts Stambulā Konstantinopoles krišana