Mehmed Valloittaja

Mehmed II, lisänimi el-Fatih, (suom. Valloittaja) ; (30. maaliskuuta 1432 Edirne – 3. toukokuuta 1481 Gebze, Osmanien valtakunta) oli osmanien valtakunnan sulttaani vuosina 1444–1446 ja vuosina 1451–1481. Valtaistuimelle noustuaan hän murhautti kaikki veljensä ja velipuolensa, jottei heistä olisi vaaraa kilpailijoina. Hän oli ensimmäinen osmanien sulttaani, joka otti itselleen kalifin arvonimen. Hän käytti myös arvonimiä kaikkien muslimien hallitsija, caesar, Rooman keisari ja kaikkien kristittyjen hallitsija. Hän oli merkittävä sotapäällikkö joka tunnetaan armeijoineen parhaiten Konstantinopolin valloittajana ja Bysantin valtakunnan tuhoajana. Hän valloitti joukkoineen myös laajoja alueita Balkanilta ja Anatoliasta, jotka muodostivat Osmanien valtakunnan ydinalueen seuraavien neljän vuosisadan ajan. Suku ja lapsuus Mehmed oli sulttaani Murad II:n ja tämän orjattaren, Hüma Hatunin neljänneksi vanhin poika. Ensimmäiset vuotensa Mehmed vietti Edirnessä, kunnes hänet siirrettiin 5-vuotiaana kahden opinto-ohjaajansa kansa Mustanmeren rannalla sijaitsevaan Amasyan kaupunkiin, jossa hänet nimitettiin kaupungin kuvernööriksi. Entinen kuvernööri, Mehmedin vanhempi veli oli kuollut, ja nuoresta iästään huolimatta Mehmed nostettiin tämän tilalle. Ensimmäinen valtakausi sulttanina Murad II päätti luopua vallasta vuonna 1444, koska oli kyllästynyt poliittisiin erimielisyksiin ja oli vastikään menettänyt vanhimman poikansa. Mehmed oli vain 12-vuotias, kun hän nousi sulttaaniksi ensimmäisen kerran. Edirnessä suurvisiiri Çandarlı Halil sekä visiirit Zaganos ja Şihabeddin kilpailivat siitä, kumpi osapuoli saisi kontrolloitua nuorta sulttaania. Ensimmäisellä hallituskaudellaan Mehmed kutsui isäänsä Murad II:ta apuun ennen Unkaria ja Puolan herttuakuntaa vastaan käytyä Varnan taistelua 10. marraskuuta 1444. Mehmed lähetti isälleen kuuluisan kirjeen, jossa hän kirjoitti: "Jos olet sulttaani niin tule johtamaan armeijoitasi. Jos minä olen sulttaani niin määrään sinut johtamaan armeijoitani". Myös Çandarlı Halil vaikutti Muradin päätökseen palata valtaistuimelle. Taistelussa murskattiin Puolan kuningas Vladislav III:n johtaman 30 000 ristiretkeläisen armeija. Vaikka Mehmed oli luopunut vallasta vapaaehtoisesti isänsä hyväksi, hän koki vallasta luopumisen nöyryytykseksi. Hän muutti Manisaan opiskelemaan hallintoa. Vuonna 1448 hän seurasi isäänsä ja tämän armeijaa taisteluun 17.–20. lokakuuta kartuttaakseen kokemusta sotilaana. Toinen valtakausi Mehmed palasi valtaan vuonna 1451 isänsä kuoltua. Hänen ensimmäisiä toimenpiteitään oli hukuttaa alaikäinen veljensä kylpyyn, päästäkseen eroon mahdollisesta kilpailijasta perheen sisällä. Hän aloitti myös uuden palatsin rakennuttamisen Adrianopoliin ja määräsi armeijaan 7 000 haukkametsästäjää, jotka olivat hovin palveluksessa. Mehmed päätti tehdä lopun Bysantin valtakunnasta valtaamalla Konstantinopolin todistaakseen olevansa kykenevä hallitsija. Hän aloitti valmistelut mm. allekirjoittamalla sopimukset Venetsian ja Unkarin kanssa, jotta nämä pysyisivät erossa konfliktista. Tämän jälkeen hän rakennutti Rumeli Hissarin linnoituksen ja laivaston hallitakseen Bosporinsalmea. Lisäksi hän palkkasi unkarilaisen asesepän valmistamaan tavallista suuremmat tykit. Konstantinopolin valloitus Konstantinopolilla ei juurikaan ollut strategista käyttöä, sillä Bysantin keisari hallitsi lähinnä pelkkää kaupunkia, joka oli epidemioiden ja aikaisempien piiritysten runtelema. Osmanien sulttaanit olivat aiemmin yrittäneet valloittaa kaupunkia, mutta epäonnistuneet, minkä vuoksi Mehmed katsoi kaupungin valloituksella olevan suuri symbolinen merkitys. Yli 50 päivää kestäneen piirityksen jälkeen Konstantinopolin puolustus kaatui 29. toukokuuta. Mehmed II sai tästä hyvästä lisänimen Valloittaja. Hän oli tuolloin vain 21-vuotias. Vanhan tavan mukaan Mehmed salli joukkojensa ryöstellä kaupungissa kolme päivää ennen kuin ratsasti itse Konstantinopolin porteista sisään. Hän meni suoraan ortodoksiseen Hagia Sofiaan katedraaliin ja määräsi sen muutettavaksi moskeijaksi. Konstantinopolista tehtiin Osmanien valtakunnan uusi pääkaupunki, ja Mehmed kutsui alamaisiaan ympäri Anatoliaa muuttamaan kaupunkiin riippumatta näiden etnisestä tai uskonnollisesta taustasta. Lisäksi sulttaani määräsi kaupunkia aiemmin piirittäneet sotilaansa avustamaan kaupungin uudelleenrakentamisessa. Suurvisiiri Çandarlı Halil oli ilmaissut eriävän mielipiteensä Konstantinopolin piirityksestä. Päivä kaupungin valloituksen jälkeen Mehmed määräsi suurvisiirin pidätettäväksi ja teloitettavaksi. Tämän jälkeen Mehmed vähensi suurvisiirin valtaa ja puhdisti myös muita soraääniä hovistaan. Viimeiset vuodet ja kuolema Mehmed jatkoi valloittamalla loputkin Bysantin jäljellä olevat kaupungit Anatoliassa ja Balkanilla. Mehmedin aikana Osmanien valtakunta laajeni myös Krimin niemimaalle ja se valloitti lisää alueita Balkanilla ja Anatoliassa. Osmanien valloitukset Euroopassa saatiin kuriin väliaikaisesti Nándorfehérvárin (nykyinen Belgrad) piirityksen epäonnistuttua. Mehmed kärsi vanhoilla päivillään erittäin tuskallisesta kihdistä, joka paheni entisestään juuri ennen sulttaanin kuolemaa. Sulttaani Mehmed II kuoli 49-vuotiaana 3. toukokuuta 1481 ollessaan nykyisen Kocaelin maakunnan alueella. Hänet on haudattu Istanbulissa sijaitsevaan Valloittajan moskeijaan. Vaimot ja jälkeläiset Mehmedillä oli kahdeksan tunnettua vaimoa. Lapsia sulttaanilla oli neljä: yksi tytär ja kolme poikaa. Toisen tiedon mukaan lapsia oli ainakin kahdeksan. Gülbahar Hatun, Gevherhan Hatunin ja Bayezid II:n äiti. Gülşah Hatun, Şehzade Mustafan äiti. Sittişah Mukrime Hatun, tunnettiin myös nimellä Sitti Hatun. Hän oli Dulkadirin kuudennen hallitsijan Dulkadiroğlu Süleyman Beyn tytär. Hallitsijan laillinen puoliso, uskotaan olleen lapseton. Hänen veljensä tytär Ayşe Hatun päätyi myöhemmin Bayezid II:n puolisoksi. Çiçek Hatun, Şehzade Cemin, Cem Sultanin äiti. Anna Hatun, Trapizondin kreikkalaisen keisari David II Komnenoksen ja Helena Kantakuzenoksen tytär. Hänen isänsä ehdotti avioliittoa alun perin, mutta Mehmed kieltäytyi. Trapizondin valloituksen jälkeen 1461 Anna päätyi Mehmedin haaremiin ”jalosukuisena verona” tai ”jalosukuisena vieraana” ja vietti siellä kaksi vuotta, minkä jälkeen Mehmed järjesti hänelle avioliiton Zaganos Mehmed Pašan kanssa. Helena Hatun (1442–1469). Morean despootti Demetrios Palaiologoksen tytär; kuultuaan naisen kauneudesta Mehmed pyysi tätä puolisokseen Morean sotaretken jälkeen. Avioliitto ei kuitenkaan koskaan toteutunut käytännössä, sillä Mehmed pelkäsi naisen myrkyttävän hänet. Maria Hatun, syntyjään Maria Gattilusio; hän oli Anna Hatunin isän veljen Alexander Komnenos Asenin leski. Hänellä oli avioliitosta poika Alexios, jonka Mehmed II teloitutti. Häntä pidettiin aikansa kauneimpana naisena, ja hän päätyi haaremiin jäätyään vangiksi vuonna 1462. Hatice Hatun, Zaganos Mehmed Pašan ja tämän ensimmäisen puolison Sitti Nefise Hatunin tytär. Hän päätyi haaremiin vuonna 1453, ja Mehmed erosi hänestä vuonna 1456. Mehmedin kuoltua hänen poikansa Bayezid II tuli uudeksi sulttaaniksi. Isän ja pojan suhde oli Mehmedin viimeisinä vuosina huonontunut, koska Bayezid jätti toistuvasti noudattamatta isänsä määräyksiä. Gevherhan Hatun (1446–1514), Gülbahar Hatunin tytär, sulttaani Ahmad Begin äiti. Bayezid II (3. joulukuuta 1447 – 10. kesäkuuta 1512), Gülbahar Hatunin poika, seurasi isäänsä sulttaanina. Şehzade Mustafa (1450–1474), Gülşah Hatunin poika. Konyan kuvernööri, isänsä suosikkipoika. Şehzade Cem, Cem Sultan (22. joulukuuta 1459, Konstantinopoli – 25. helmikuuta 1495; Capua, Napolin kuningaskunta, Italia), Çiçek Hatunin poika. Konyan kuvernööri velipuolensa Mustafan jälkeen, taisteli valtaistuimesta velipuoltaan Bayezidiä vastaan, kuoli maanpaossa. Şehzade Nureddin, todennäköisesti kuoli lapsena. Ayşe Hatun Kamerhan Hatun, avioitui serkkunsa Hasan Beyn kanssa. Heillä oli tytär Hanzade Hatun. Fülane Hatun. Tieteiden ja taiteiden suosija Turkkilaisten historiantutkijoiden mukaan Mehmedin älykkyys ja kiinnostus tieteeseen olivat huomattavia: hänen uskotaan osanneen persiaa, arabiaa, muinaiskreikkaa ja italiaa. Hänellä uskotaan olleen laaja kirjasto, jossa oli kirjoja useilta eri tieteenaloilta. Lisäksi Mehmed oli kiinnostunut taiteesta kirjoittaen runoja salanimellä Avni ja kutsui renessanssitaiteilija Bellinin hoviinsa. Mehmet aloitti sulttaanin palatsin rakennuttamisen Konstantinopolin valloituksen jälkeen. Alkujaan palatsin nimi oli yksinkertaisesti Uusi palatsi (turk. Yeni Saray), mutta myöhemmin sen nimeksi tuli Topkapın palatsi. Konstantinopolin valloituksen jälkeen hän kokosi hoviinsa italialaisia ​​humanisteja ja kreikkalaisia ​​oppineita; hän pyysi patriarkka Gennadios II Scholariosta laatimaan kristinuskon uskontunnustuksen ja käännätti sen turkiksi. Lisäksi hän keräsi palatsiinsa kirjaston, joka sisälsi kreikan- ja latinankielisiä teoksia. Hän kutsui venetsialaisen taidemaalari Gentile Bellinin koristelemaan palatsinsa seinät freskoilla ja maalaamaan muotokuvansa. Rakennuttamansa suuren moskeijan yhteyteen hän perusti kahdeksan korkeakoulua, jotka säilyttivät lähes vuosisadan ajan asemansa valtakunnan korkeimpina islamilaisten tieteiden opetuslaitoksina. Ajoittain hän kokosi yhteen ulamā-oppineita – islamilaisia ​​opettajia – ja määräsi heidät keskustelemaan teologisista kysymyksistä läsnäollessaan. Hänen hallintokaudellaan matematiikka, tähtitiede ja islamilainen teologia saavuttivat osmanien keskuudessa korkeimman tasonsa. Mehmed II jätti jälkeensä myös divānin eli perinteiseen klassiseen osmanikirjallisuuden tyyliin laaditun runokokoelman. Perintö ja jälkimaine Mehmed muistetaan myös suopeana hallitsijana. Hän antoi Konstantinopolin kristittyjen hallita itseään patriarkan johdolla. Konstantinopolista tehtiin myös osmanien valtakunnan uusi pääkaupunki. Valloitettuaan Konstantinopolin Mehmed näki itsensä Rooman valtakunnan perijäksi ja otti itselleen arvonimen Kayser-i-Rüm, Rooman caesar. Hän yritti myös valloittaa Italian ja itse Rooman kaupungin. Hänen tarkoituksensa oli yhdistää koko vanha Rooman valtakunta. Aluksi näytti siltä, että Mehmed onnistuisi, mutta hänet joukkonsa voitettiin vuonna 1481. Valloitusretkien lisäksi Mehmed II keskittyi myös lakien laatimiseen ja sai koottua valtakuntansa rikoslait yhdeksi kokoelmaksi. Rangaistukset olivat ankaria, ja sulttaanilla oli paljon valtaa, jota hän käytti valtavan byrokraattisen koneistonsa kautta. Tästä muodostui lopulta esimerkki Mehmedin seuraajille. Lähteet Kankkonen, Tom: TURKKI, Eurooppa ja Aasia. Helsinki: Edita Prima Oy, 2005. ISBN 951-37-4425-6 Stoneman, Richard: Matkaopas historiaan: Turkki. Kuopio: Puijo, 1993. ISBN 951-579-033-6 Viitteet Aiheesta muualla Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mehmed Valloittaja Wikimedia Commonsissa