מחנה הפליטים אל-האול

מחנה הפליטים אל-האול (בערבית: مخيم الهول للاجئين, בכורדית: کەمپی ھۆڵ) היה מחנה פליטים בפאתיה הדרומיים של העיירה אל-האול בצפון סוריה, סמוך לגבול סוריה–עיראק, המחנה הכיל אנשים שנעקרו מהשטחים שבהם שלט ארגון הטרור המדינה האסלאמית. המחנה נוהל על ידי הכוחות הסוריים הדמוקרטיים (SDF) הנתמכים על ידי ארצות הברית, אך על פי ממשלת ארצות הברית בחלקים גדולים מהמחנה ארגון המדינה האסלאמית הוא זה ששלט, והשתמש במחנה כדי לקדם את האידאולוגיות הקיצוניות שלו ולגיוס אנשים לשורותיו. הרשויות הכורדיות והסוריות ששלטו במחנה, הצהירו בעבר כי אינן מתנגדות לשחרור הילדים שהתגוררו במחנה והחזרתם למדינות אזרחותם בשיאו, התגוררו במחנה למעלה מ-68,000 אנשים, 94% מהם נשים וילדים. 7,000 תושבי המחנה הזרים (שמדינות אזרחותם אינן סוריה או עיראק), שהינם ילדים, מגיעים מ-62 מדינות שונות. באמצע 2023, אוכלוסיית המחנה ירדה מתחת ל-50,000 אנשים עקב חזרה של חלק מהפליטים והעקורים לביתם. רקע המחנה הוקם לראשונה ב-1991 עבור פליטים עיראקים ממלחמת המפרץ, ולאחר מכן נפתח מחדש לאחר הפלישה לעיראק ב-2003. דמוגרפיה בתחילת 2019 במחנה גרו כ-10,000 איש. גודל האוכלוסייה גדל באופן משמעותי עם התמוטטות נפילת המדינה האסלאמית. בפברואר 2021, אוכלוסיית המחנה נאמדה בלמעלה מ-60,000. הערכה בספטמבר 2019 העריכה שהמחנה הכיל כ-20,000 נשים ו-50,000 ילדים של חברי המדינה האסלאמית, עליהם שמרו כ-400 לוחמי מיליצית ה-SDF. ניהול המחנה ותנאיו במלחמת האזרחים בסוריה, לאחר שה-SDF כבש את אל-הואל ב-2015 מידי המדינה האסלאמית, המחנה, לצד מחנה הפליטים עין עיסא, הפך למרכז לפליטים מהלחימה בין ה-SDF למדינה האסלאמית במהלך המערכה בדיר א-זור והוא הכיל כ-10,000 פליטים בתחילת דצמבר 2018. באפריל 2018, כתוצאה מהתפרצות של מחלת הטיפוס נהרגו במחנה כ-24 בני אדם. במהלך קרב באע'וז פוקאני בדצמבר 2018, הגיע אל המחנה גל גדול של פליטים שנמלטו מהלחימה העזה בין ה-SDF והמדינה האסלאמית. הדרך למחנה, שכללה "מרכזי מיון" לפעילי המדינה האסלאמית, תוארה כ"קשים ביותר" עם מחסור במזון, מים, מחסה וללא שירותי בריאות. ב-4 בפברואר 2019, דווח כי לפחות 35 ילדים ופעוטות מתו בדרך למחנה או זמן קצר לאחר הגעתם למחנה, בעיקר עקב היפותרמיה. ארגוני סיוע חששו מדיזנטריה ומחלות אחרות שעלולות לפרוץ במחנה שהכיל כמות רבה של פליטים. האו"ם קבע כי 84 בני אדם, רובם ילדים, מתו בדרך למחנה הפליטים אל-הואל מאז דצמבר 2018. משפחות של לוחמי המדינה האסלאמית מוחזקות בחלק נפרד במחנה לאחר מספר תקריות אלימות חוזרות ונשנות בינם לבין חברי המחנה האחרים. בפברואר 2019, זהרה דומן, אוסטרלית ממוצא טורקי שנישאה ללוחם ג'יהאד אוסטרלי סיפרה לאמה שהיא ושני ילדיה הקטנים גרים במחנה. היא אמרה לאמה שיש מחסור חמור במזון, והיא חששה שבתה בת החצי שנה תמות ברעב. בתחילת 2019 שאמימה בגום, בריטית שאזרחותה נשללה ממנה בשל חברותה במדינה האסלאמית נמצאה במחנה אל-האול. בנה הצעיר שנולד במחנה מת תוך שבועות בודדים מהלידה. במרץ 2019, דווח כי האמריקנית וחברת המדינה האסלאמית לשעבר הודה מותאנה (שאזרחותה האמריקאית נשללה ממנה) ובנה בן ה-18 חודשים גרים גם הם במחנה. לפחות 100 אנשים מתו במהלך המסע שלהם למחנה, או זמן קצר לאחר שהגיעו למחנה מאז דצמבר 2018. באפריל 2019, נשים ונערות במחנה אמרו לעיתונאית: "תתאסלמי תתאסלמי!" ודחקו בה לדקלם את השהאדה. הן אמרו לה, "אם תהפכי למוסלמית ותכסי (גופך ופניך) כמונו ותהפכי לחברה בדת שלנו את לא תהרגי". רבים מהן התפללו שח'ליפות המדינה האסלאמית תחזור. הנשים הצדיקו את רצח העם היזידי שבוצע על ידי המדינה האסלאמית ואת הלקיחה של שפחות מין יזידיות על ידי המדינה האסלאמית. אישה עיראקית אמרה: "אם הם לא מתאסלמים והופכים למוסלמים כמונו ומתחילים לסגוד לאללה, אז זה מגיע להם". בדו"ח שפורסם באפריל 2019, עיתונאי ה-BBC, קוונטין זומרוויל, תיאר את המחנה כ"כספינה מוצפת של כעס ושאלות ללא מענה", שבו חלק מהנשים "נאחזות באידאולוגיה מלאת השנאה שלהן, ואחרות מתחננות למוצא לחזרה לבית שלהן". קוונטין ציטט אישה מרוקאית-בלגית, אחות לשעבר שתפסה את הניקאב שלה ואמרה: "זו הבחירה שלי. בבלגיה לא יכולתי ללבוש את הניקאב שלי – זו הבחירה שלי, כל דת עשתה משהו לא בסדר". האישה אמרה שאין צורך להתנצל על מתקפת הטרור של המדינה האסלאמית בבריסל ב-2016 והאשימה את המערב ואת ההתקיפות האוויריות שלו על באע'וז באחריות לתנאים הקשים שלהם. דיווח בוושינגטון פוסט מספטמבר 2019 תיאר את ההקצנה האסלאמית המוגברת בתוך המחנה ש"התנאים בו עגומים, הביטחון רופף, ואנשים שאינם מאמינים באידאולוגיה של המדינה האסלאמית חיים בפחד". ב-28 בנובמבר 2019 הודיע הסהר האדום הערבי הסורי כי למעלה מ-36,000 מתושבי המחנה קיבלו סיוע מהארגון במרפאות שהוקמו במחנה ובאמצעות צוות רפואי נייד בו. באוקטובר 2020, בניסיון להתמודד הצפיפות במחנה, פורסם כי רשויות כורדיסטן הסורית החליטו לשחרר מהמחנה את כל האזרחים הסורים במחנה אשר המהווים כמחצית מאוכלוסיית המחנה. מלבד אותם אזרחים סורים שישוחררו יישארו במחנה יישארו למעלה מ-25,000 עיראקים ו-10,000 בני לאומים אחרים במחנה הפליטים. באוקטובר 2020 הודיע ה-SDF על תוכניות לשחרור אלפי סורים המוחזקים במחנה הפליטים אל-האול. תהליך השחרור היה איטי, ובתחילת 2022 עדיין חיו במחנה כ-56,500 איש. במהלך ינואר ופברואר 2021, 21 בני אדם נהרגו במחנה על ידי תאים של המדינה האסלאמית, והמרכז הסורי לזכויות אדם תיאר את המחנה כ"מדינה הקטנה של אל-האול". חובות מדינות האזרחות של הילדים במחנה כלפיהם לפי המשפט הבין-לאומי המסמך הבין-לאומי המחייב העיקרי לעניין חובות מדינות אזרחות הילדים המתגוררים במחנה הוא האמנה בדבר זכויות הילד משנת 1989. לעניין זה רלוונטיים סעיפים 3, 6 ו-37 לאמנה, הנוגעים לטובת הילד כשיקול עיקרי בהחלטות הנוגעות לו, לזכותו הטבעית של הילד לחיים והתפתחות, וזכותו שלא יועמד בפני טיפול או עונש אכזריים, בלתי אנושיים או משפילים. הפרה של סעיפים אלה נבחנה בשתי תלונות שהוגשו לוועדה המפקחת על יישום אמנת זכויות הילד, לגבי אחריות מדינות האזרחות כלפי אזרחיהן הקטינים המתגוררים במחנה אל-הול. ב-9 במארס 2022, פרסמה הוועדה את החלטתה לגבי התלונה שהוגשה בשנת 2019 ועניינה ב-49 ילדים בעלי אזרחות צרפתית, שהתגוררו במחנה אלהול בעקבות חשד למעורבות הוריהם בפעילות ארגון הטרור דאעש. 11 מהילדים הושבו בהצלחה לגבולות צרפת טרם התכנסות הוועדה, ואילו 38 הנותרים (שהצעירים בהם היו בני 5) חיו בתנאים שהוועדה תיארה כ"מחנה סגור שהוא דמוי אזור מלחמה". הוועדה קבעה שצרפת אחראית להפרת ס' 3, 6 ו-37 לאמנה כלפי 49 הילדים הללו, מאחר שיש לה הכוח והיכולת להחזירם לתחומיה. לכן, נוכח הסכנה הגוברת לחייהם של הילדים, הוועדה המליצה לצרפת למלא את המוטל עליה במסגרת האמנה, ולפעול בדחיפות למען השבת הילדים הללו לשטחה. 8 חודשים אחר כך – ב-20 באוקטובר 2022, פרסמה הוועדה את החלטתה בנוגע לתלונה נוספת שהוגשה בשנת 2019, ועניינה 6 ילדים בעלי אזרחות פינית שהתגוררו במחנה אל-הול. מחציתם, הצליחו לעזוב את המחנה ולחזור לגבולות פינלנד טרם התכנסות הוועדה, ואילו 3 הנותרים (שגילם דאז היה 5–6) התמודדו אף הם עם התנאים המאתגרים במחנה. הוועדה שבה והדגישה (כמו בעניין הילדים הצרפתים) כי המחנה דומה לאזור מלחמה. הוועדה קבעה שפינלנד אחראית להפרת ס' 6 ו-37 לאמנה כלפי ששת הילדים הללו, שכן היו לה האמצעים והיכולת להשיב את הילדים לתחומיה, ומשבוששה או נמנעה לעשות כן, היא הפרה את זכויותיהם אלה. הוועדה הקציבה לפינלנד 180 ימים להודיע לה באילו אמצעים מתכוונת היא לנקוט בעבור השבת הילדים. ס' 2 של האמנה בדבר זכויות הילד קובע כי שאר החובות המפורטות באמנה חלות על המדינות המאשררות אותה - בתחום שיפוטן. ניתן להבין את המונח 'תחום שיפוט' בהקשר טריטוריאלי, כלומר - חלה על מדינה מסוימת החובה להבטיח הגנה על זכויות, כלפי ילדים הנמצאים בין גבולותיה הגאוגרפיים. בעניין זה (במסגרת החלטה מקדמית בדבר קבילות העתירה), הרחיבה הוועדה את תחולת החובות על המדינות וקבעה כי היא חוץ-טריטוריאלית, בהתקיים שני תנאים: אזרחות (החובה חלה על המדינה כלפי ילדים שהם אזרחיה בלבד), ושליטה במצב (השבת הילדים תלויה במדינה). למשל, במקרה של הילדים בעלי האזרחות הצרפתית, קבעה הוועדה כי אף על פי שמקום התרחשות האירועים (מחנה אל-הול) אינו בין גבולות צרפת, חובות האמנה חלות על המדינה באופן חוץ-טריטוריאלי. זאת, משום שהילדים הם אזרחיה, והחזרתם תלויה בנכונותה של צרפת בלבד להשיבם, שכן הכוחות הכורדים השולטים במחנה הצהירו כי הם מוכנים לשחרר את הילדים. בספרות המשפטית נמתחה על הוועדה ביקורת על הרחבתה את המונח שטח סמכותה מעבר לתפיסתו המקובלת. פרופ' אמברלנד טען כי הוועדה בדבר זכויות הילד אינה גוף שיפוטי בין-לאומי, כאשר הנוהג של הוועדות לראות בעצמן גופים שיפוטיים רווח בכל ועדות זכויות האדם של האו"ם, חרף התנגדותן המתמדת של מדינות החתומות על האמנות. בנוסף, בטענות ההגנה במסגרת העתירה, העלתה צרפת בין היתר טענות מקובלות במשפט הבין-לאומי, שאף נתמכות בין היתר, על ידי בית הדין הבין-לאומי לצדק. למרות זאת, הוועדה לא ייחסה משקל להתנגדויות אלה של צרפת באף אחד מהחלקים האופרטיביים של החלטתה, מה שעלול להשליך על חוסר לגיטימציה בקביעתה זו. הוועדה גם ציינה כי המונח תחום שיפוט 'טריטוריאלי' הושמט במתכוון מהאמנה, אך לא ציינה כי המונח הופיע בטיוטות הרבות לאמנה, ומנסחי האמנה בחרו לבסוף להחליף את המונח כדי למנוע אי-הבנה אפשרית באשר למצבם של ילדי דיפלומטים. מילנוביץ' התייחס אף הוא למספר היבטים בעייתיים בחידוש שאימצה הוועדה. למשל, העובדה שהוועדה התייחסה להיות הילדים אזרחי צרפת כאחת ההצדקות לחובתה של צרפת להביאם לגבולותיה. זאת, למרות שעל פי רוב, אזרחות נקבעת לפי מקום היוולדם של הילדים, כך שאינם בוחרים את אזרחותם ויד הגורל היא זו שעשויה להביא להשבתם של ילדים מסוימים בעוד אחרים ייוותרו במחנה. בנוסף, בחקיקה של הרשויות הכורדיות (השולטות במחנה) אין איסור על הוצאתם של ילדים ממנו אל מדינה שאינה מדינת אזרחותם. כלומר, יש לצרפת האפשרות להשיב מהמחנה ילדים לא-צרפתיים לתחומיה, כפי שיש לה האפשרות לעשות כן לגבי ילדים צרפתים. לבסוף, מבקר פרופ' מילנוביץ' את השימוש בתבחין האזרחות מלכתחילה, כאשר מדובר בבעיה אוניברסלית. הוא מוסיף כי אינו מתנגד מהותית להחלטת הוועדה (לחייב את צרפת להשיב את הילדים מהמחנה), אלא שהוא מביע ביקורת על הצידוק המשפטי שציינה הוועדה. מאמצי החזרת הפליטים למדינותיהם החזרה לארצות המקור של הפלטים היא קשה מכיוון שרבים מתושבי המחנה הפכו לקיצוניים ומהווים איום פוטנציאלי על מדינת הולדתם. זומרוויל ציין כי ממשלות מערביות מתנגדות לחזרה או שאולי אין להן תוכניות להחזיר את הפליטים למדינות שלהם. בספטמבר 2020 דווח כי השלטונות הכורדיים העבירו 50 אזרחים אוסטרלים ממחנה אל-האול למחנה רוג' הקטן יותר, שם נטען כי יש יותר דגש על חינוך תקין ושיקום. ב-16 בספטמבר 2025, השלימה צרפת מבצע השבה, במסגרתו שלוש נשים ועשרה ילדים אשר התגוררו במחנה אל-הול הוחזרו לגבולותיה. הילדים הועברו לטיפול שירותי הגנת הילד בעוד שלוש האימהות הושמו במעצר טרם תעמודנה הן למשפט. אין מידע זמין המאשש כי ההשבה נעשתה בעקבות ממצאי ועדת האו"ם בדבר זכויות הילד שלוש שנים קודם לכן. דוגמה נוספת לתוכנית השבה, היא תוכנית שפרסם משרד ההגירה העיראקי ב-2025. על פי התוכנית, שהחלה קורמת עור וגידים בשנת 2021, ממשלת עיראק תשיב לתחומיה את כול האזרחים העיראקים שעודם מתגוררים במחנה אל-הול. מדובר כ-5,000 נפשות, בעיקר נשים וילדים. פינוי וסגירה על רקע המתקפה בצפון־מזרח סוריה ב-2026, ארצות הברית החלה להעביר חשודים כחברי המדינה האסלאמית ממתקני מעצר בסוריה לעיראק. ב-22 בפברואר 2026 פינו הרשויות הסוריות את התושבים האחרונים ממחנה אל-האול, ובכך הובילו לסגירתו לאחר שנים שבהן שהו בו משפחות הקשורות למדינה האסלאמית. לקריאה נוספת Cedric Ryngaert, Jurisdiction in International Law (2nd ed. 2015) James Crawford, Brownlie's Principles of Public International Law (9th ed. 2019). קישורים חיצוניים World Health Organization, Al Hol Camp Annual Mortality Report 2021, published Feb. 9, 2022, W.H.O Dylan Welch & Suzanne Dredge, Death, disease and Islamic State's moral police stalk Syria's al-Hawl refugee camp, Australian Broadcasting Corporation (Apr. 15, 2019) Tanya Mehra & Matthew Wentworth & Abigail Thorley, The European Court of Human Rights Sitting on the Fence?, International Centre for Counter-Terrorism (Sep. 16, 2022) Independent International Commission of Inquiry on the Syrian Arab Republic, Punishing the Innocent: Ending Violations Against Children in Northeast Syria, art III, Published Mar. 20, 2024, O.H.C.H.R פצצת הזמן של מחנה הפליטים בסוריה, המרכז הירושלמי לענייני חוץ וביטחון (14.9.2022) Jane Arraf, 'We Pray For The Caliphate To Return': ISIS Families Crowd Into Syrian Camps, National Public Radio (Apr. 19, 2019) Quentin Sommerville, Islamic State: The women and children no-one wants, British Broadcasting Corporation (Apr. 12, 2019) Aaron Y. Zelin, Wilayat al-Hawl:'Remaining' and Incubating the Next Islamic State Generation, The Washington Institute For Near East Policy (Oct. 18, 2019) (Anand Gopal, The Open-Air Prison for ISIS Supporters and victims, The New Yorker (Mar. 18, 2024 Helen Duffy, French Children in Syrian Camps: the Committee on the Rights of the Child and the Jurisdictional Quagmire, Leiden Children's Rights Observatory (2021) Ann Skelton, Child Rights Jurisprudence Without Borders: Developments in Extraterritorial Jurisdiction, De Jure L. J. (2023) Inside the largest ISIS prison camp in Syria | Frontline | Daily Mail, סרטון בערוץ "Daily Mail", באתר יוטיוב (אורך: 22:33) הערות שוליים