בית הקברות היהודי באנדינגן

בית הקברות היהודי באנדינגן (בגרמנית: Jüdischer Friedhof Endingen) הוא בית הקברות היהודי העתיק והגדול ביותר בשווייץ, הממוקם בעמק סורב שבקנטון ארגאו. בית הקברות רשום במאגר השווייצרי של נכסי תרבות בעלי חשיבות לאומית. אי היהודים לפני ארבע מאות שנה, היהודים שנפטרו בקהילות אנדינגן ונגנאו נקברו בבית קברות ששכן על אי קטן בנהר הריין, המכונה "Judenäule" (בתרגום מילולי: אי היהודים), המצוי כיום בתחומי העיר הגרמנית ולדשוט-טינגן. האי הוחכר על ידי הקהילה היהודית של רוזנות באדן בשנת 1603. עם זאת, מכיוון שהאי הוצף ונהרס שוב ושוב, בשנת 1750 ביקשו יהודי עמק סורב מה"טאגזאצונג" להקים בית קברות בקרבת קהילותיהם בעמק סורב. בשנת 1812/1813 נרכש ה"יודנאוילה" על ידי קהילות לנגנאו ואנדינגן "לצמיתות". האי כמעט ולא שימש כעת כאתר קבורה. עד אמצע המאה ה-19, נהגה חברה קדישא הקהילתית לבקר בקברים באי פעם בשנה ולטפל בהם. מאז, המצבות נפלו בהדרגה או נגנבו על ידי תושבי הרשויות הסמוכות למטרות בנייה. בשנות ה-20 של המאה ה-20 נותרו על אי הנהר רק שלוש מצבות מהשנים 1690, 1699 ו-1708. בשנת 1954/55 בוצעה הסדרה של הנהר, שרידיהם של יותר מ-80 קברים הוצאו ונקברו מחדש בבית הקברות באנדינגן, והמצבות שהשתמרו (העתיקה שבהן מ-1674) הוקמו שם מחדש. ההיסטוריה של בית הקברות באנדינגן הקהילות היהודיות של אנדינגן ולנגנאו הצליחו לרכוש חורש על גבעה קטנה כדי להקים בית קברות, בין שני הכפרים, במחיר של 340 פלורין בשנת 1750. הקברים העתיקים ביותר ממוקמים באזור הדרום-מזרחי של בית הקברות, לכיוון לנגנאו. בית הקברות הורחב מספר פעמים. על פי הסכם משנת 1859, שתי חמישיות מבית הקברות שייכות לקהילה הישראלית של לנגנאו, ושלוש חמישיות לקהילה הישראלית של אנדינגן. ב-1963 נרכשה חלקה חדשה, בשטח של כ-0.49 הקטאר (כ-4.9 דונם), הנמצאת בבעלות "האגודה לשימור בתי הכנסת ובית הקברות אנדינגן-לנגנאו" (בגרמנית: Verein für Erhaltung der Synagogen und des Friedhofes Endingen-Lengnau). מאפיינים ייחודיים הקברים ערוכים בכיוון צפון–דרום, אך לא ידוע מדוע הכיוון שונה מזה שבבתי קברות יהודיים אחרים. גברים ונשים נקברו בשורות נפרדות. בסך הכול, קבורים בבית הקברות יותר מ-2,700 איש. בחלק העתיק ביותר של בית הקברות, ממש ליד הכביש, המצבות אחידות ועשויות בצורה הבסיסית של מצבות מסורתיות. רובן היו עשויות מאבן החול המקומית, ואלו של המשפחות האמידות יותר מאבן גיר הקונכיות. החל מאמצע המאה ה-19 נעשה שימוש גובר בשיש, ובנוסף לכתובות המצבה הרגילות בעברית, הופיעו גם כתובות בגרמנית באותיות לטיניות. המצבות יוצרו יותר ויותר באדריכלות נאו-קלאסית ונאו-גותית, ונעשה שימוש גם בעמודים שבורים עבור צעירים שנפטרו ובאובליסקים. מאז אמצע שנות ה-40, שוב נעשה שימוש במצבות פשוטות ואחידות, בהתאם לרוח התקופה. הכתובות הוגבלו גם הן למינימום ההכרחי ובוצעו בחלקן בעברית. מורשת תרבותית בעלת חשיבות לאומית בהחלטת המועצה הממשלתית של קנטון ארגאו, החל מ-13 בדצמבר 1963 בית הקברות נמצא תחת הגנה. בית הקברות רשום במאגר הרכוש התרבותי השווייצרי בעל משמעות לאומית ואזורית כאתר מסוג A (דרגה לאומית) בעל חשיבות לאומית. לקריאה נוספת קישורים חיצוניים הערות שוליים