אה"מ רויאל אוק (1914)

אה"מ רויאל אוק (באנגלית: HMS Royal Oak) הייתה אחת מחמש אוניות המערכה מסדרת רוונג' שנבנו עבור הצי המלכותי במהלך מלחמת העולם הראשונה. היא הושלמה בשנת 1916, ולחמה לראשונה בקרב יוטלנד כחלק מהצי הגדול. בימי שלום, היא שירתה בציי האוקיינוס האטלנטי, הבית והים התיכון, יותר מפעם אחת ספגה מתקפה מקרית. רויאל אוק משכה תשומת לב עולמית בשנת 1928 כאשר קציניה הבכירים עמדו בפני בית משפט צבאי שנוי במחלוקת, אירוע שגרם למבוכה ניכרת למה שהיה אז הצי הגדול בעולם. ב-14 באוקטובר 1939 עגנה רויאל אוק בסקפה פלו באורקני, סקוטלנד, כאשר טורפדו של הצוללת הגרמנית U-47 פגע בה. מתוך 1,234 אנשי הצוות של רויאל אוק, 835 נהרגו באותו לילה או מתו מאוחר יותר מפצעיהם. אובדן האונייה המיושנת - הראשונה מבין חמש אוניות המערכה וסיירות המערכה של הצי המלכותי שטבעו במלחמת העולם השנייה - לא השפיע אמנם על העליונות המספרית ממנה נהנו הצי הבריטי ובעלות הברית, אך הייתה לו השפעה ניכרת על המורל בזמן המלחמה. כיום, שרידיה של רויאל אוק, קבר מלחמה ייעודי, שוכנים כמעט הפוך בעומק 100 רגל (30 מטרים) של מים כשהגוף שלה 16 רגל (4.9 מטרים) מתחת לפני השטח. בטקס שנתי לציון אובדן האונייה, הצוללנים של הצי המלכותי מציבים בירכתיה נס לבן מתחת למים. אסור לצוללנים לא מורשים להתקרב לשרידי האונייה תחת חוק ההגנה על שרידי צבא משנת 1986. תכנון ותיאור אוניות המערכה מסדרת רוונג' (המכונה לפעמים סדרת רויאל סובריין או סדרת R) תוכננו כגרסאות קטנות מעט יותר, איטיות יותר ומוגנות בכבדות יותר מהסדרה הקודמת קווין אליזבת. כאמצעי חסכוני הם נועדו לחזור לנוהג הקודם של שימוש גם במזוט וגם בפחם, אך לורד הים הראשון ג'קי פישר ביטל את ההחלטה לגבי פחם באוקטובר 1914. בזמן הבנייה, האוניות עוצבו מחדש כדי להשתמש בדוודי נפט שהגדילו את עוצמת המנועים ב-9,000 כוחות סוס (6,700 קילוואט) מעל המפרט המקורי. הרויאל אוק הייתה בעלת אורך כולל של 620 רגל 7 אינץ' (189.2 מטרים), רוחב של 88 רגל 6 אינץ' (27 מטרים) ושוקע של 33 רגל 7 אינץ' (10.2 מטרים). ההדחק בְּרֵיק היה 27,790 טונות ארוכות (28,240 טונות) וההדחק בְּטָעוּן היה 31,130 טונות ארוכות (31,630 טונות). היא הונעה על ידי שני סטים של טורבינות קיטור של פארסונס, שכל אחת מהן הניעה שני צילינדרים, תוך שימוש בקיטור מ-18 דוודי Yarrow. הטורבינות פיתחו יחד הספק אינדיקטורי של 40,000 כוחות סוס (30,000 קילוואט) ונועדו להגיע למהירות מרבית של 23 קשרים (42.6 קמ"ש). במהלך ניסויי הים שלה ב-22 במאי 1916, האונייה הגיעה למהירות מרבית של 22 קשרים (41 קמ"ש) מ-40,360 כוחות סוס (30,100 קילוואט) היה לה טווח שיוט של 7,000 מיילים ימיים (12,964 ק"מ) במהירות שיוט של 10 קשרים (19 קמ"ש). הצוות שלה מנה 909 קצינים ומלחים בשנת 1916. האונייה הייתה מצוידת בשמונה תותחים נטעני מכנס (BL)‏ 15 אינץ' (381 מ"מ) Mk I בארבעה צריחי תותחים דו-קניים, בשני זוגות ירי-על לפני ומאחורי המבנה העילי, המסומנים 'A'‏, 'B'‏, 'X' ו-'Y' מלפנים לאחור. 12 מתוך 14 תותחי 6 אינץ' (152 מ"מ) Mk XII היו מותקנים בבתי תותחים לאורך כלי השיט באמצע האונייה; הזוג הנותר הורכב על סיפון המקלט והיו מוגנים על ידי מגני תותחים. חימוש הנ"מ שלהם היה מורכב משני תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ) 20 cwt‏ Mk I מהירי ירי. האוניות היו מצוידות בארבעה צינורות טורפדו שקועים בקוטר 21 אינץ' (533 מ"מ), שניים בכל צד רוחב. רויאל אוק הושלמה עם שני מנהלי בקרת אש מצוידים במדי טווח 15 רגל (4.6 מטרים). האחד היה מורכב מעל צריח הניתוב, מוגן על ידי חיפוי משוריין, והשני היה גבוה על תורן החצובה. בכל צריח הותקן גם מד טווח של 15 רגל. החימוש הראשי יכול להיות גם נשלט על ידי צריח 'X'. החימוש המשני נשלט בעיקר על ידי מנהלי בקרת האש שהותקנו בכל צד של פלטפורמת המצפן על התורן הקדמי לאחר שהותקנו במרץ 1917. בקצה האחורי של המבנה העילי הותקן מנהל בקרת טורפדו עם מד טווח של 15 רגל. חגורת השריון בקו המים של האונייה הייתה מורכבת משריון מוצק של קרופ (KC) בעובי 13 אינץ' (330 מילימטרים) בין ברבטות 'A' ל-'Y' שהצטמצמה ל-4–6 אינץ' (100–150 מילימטרים) לכיוון קצות האונייה, אך הוא לא הגיע לא לחרטום ולא לירכתיים. מעל זה היה רצועה של שריון 6 בעובי סנטימטרים שנמשך בין ברבטות 'A' ל-'X'. מחיצות רוחביות בעובי של 4 עד 6 אינץ' עברו בזווית מקצות החלק העבה ביותר של חגורת קו המים אל הברבטות 'A' ו-'Y'. צריחי התותחים היו מוגנים על ידי 11–13 אינץ' (279–330 מילימטרים) של שריון KC, מלבד גגות הצריח שהיו בעובי 4.75–5 אינץ' (121–127 מילימטרים) עבה. עובי הברבטות נע בין 6–10 אינץ' (152–254 מילימטרים) מעל הסיפון העליון, אך היו בעובי רק 4 עד 6 אינץ' מתחתיו. לאונייה היו מספר סיפונים משוריינים שנעו בין 1–4 אינץ' (25–102 מילימטרים) בעובי. למגדל הניווט הראשי היו 13 אינץ' של שריון בצדדים עם גג 3 אינץ'. למנהל הטורפדו במבנה העילי האחורי היו 6 אינץ' של שריון שהגן עליו. לאחר קרב יוטלנד, נוספו 1 אינץ' של פלדה בעלת מתיחה גבוהה לסיפון הראשי מעל מחסני התחמושת והותקן ציוד נוסף נגד רשף במחסני התחמושת. הספינה צוידה בסיפוני טיסה, שהותקנו על גגות צריחי 'B' ו-'X', ב-1918; שמהם יכלו להשיק מטוסי קרב ומטוסי סיור. בשנת 1934 הוסרו הסיפונים מהצריחים והותקן מעוט על גג צריח ה-X, יחד עם עגורן לחילוץ מטוס ימי. שינויים גדולים רויאל אוק עברה שיפוץ מקיף בין 1922 ל-1924, כאשר הגנת הנ"מ שלה שודרגה על ידי החלפת תותחי הנ"מ המקוריים בקוטר 3 אינץ' בזוג תותחי נ"מ QF‏ 4 אינץ' (102 מ"מ) Mk V. מד טווח 30 רגל (9.1 מטרים) הותקן בצריח 'B' ונוסף מד טווח פשוט בזווית גבוהה מעל הגשר. ההגנה מתחת למים שופרה על ידי תוספת של בליטות נגד טורפדו. הם תוכננו להפחית את ההשפעה של פיצוצי טורפדו ולשפר את היציבות במחיר של הרחבת רוחב האונייה במעל 13 רגל (4.0 מטרים). הם הגדילו את הרוחב שלה ל-102 רגל 1 אינץ (31.1 מטרים), הפחיתו את השוקע שלה ל-29 רגל 6 אינץ' (9 מטרים), הגדילו את גובהה המטצנטרי ל-6.3 רגל (1.9 מטרים) בעת הפלגה בְּטָעוּן, וכל השינויים בציוד שלה הגדילו את הצוות שלה לסך של 1,188. למרות הבליטות היא הצליחה להגיע למהירות של 21.75 קשרים (40.28 קמ"ש). שיפוץ קצר בתחילת 1927 כלל הוספה של שני תותחי נ"מ נוספים בקוטר 4 אינץ' והסרה של תותחי 6 אינץ' מסיפון המקלט. בערך בשנת 1931, מנהל מערכת בקרת זווית גבוהה (HACS) Mk I החליף את מד הטווח הזווית הגבוהה בחלק העליון. שנתיים לאחר מכן, זוג צינורות הטורפדו האחורי הוסר. האונייה עברה שיפוץ אחרון בין 1934 ל-1936, כאשר שריון הסיפון שלה הוגדל ל-5 אינץ' (13 סנטימטרים) מעל מחסני התחמושת ועד 3.5 אינץ' (8.9 סנטימטרים) מעל חדרי המכונות. בנוסף למודרניזציה כללית של מערכות האונייה, ההגנה נגד מטוסים שלה חוזקה על ידי החלפת הצריחים הבודדים של תותחי הנ"מ בצריחים דו-קניים לתותחי ה-4 אינץ' Mark XVI והוספת זוג צריחי שמיניות עבור תותחי 2 פאונד Mk VIII "פום-פום" ליד הארובות. שתי עמדות למנהלי בקרת האש של תותחי ה"פום-פום" נגד מטוסים נוספו על פלטפורמות חדשות ליד ומתחת למנהל בקרת האש במרומי מגדל הניווט. במאי HACS Mk III החליף את ה-Mk I בחלק העליון והשני החליף את מנהל הטורפדו מאחור. זוג צריחים מרובע למקלעי 0.50 של ויקרס נוספו ליד מגדל הניוט. התורן המרכזי שוחזר כחצובה כדי לתמוך במשקל של תחנה לאיתור כיוון רדיו ותחנת בקרה שנייה עם זווית גבוהה. הצמד הקדמי של צינורות טורפדו שקועים הוסר וארבעה צינורות טורפדו ניסיוניים בקוטר 21 אינץ' נוספו מעל המים לפני צריח 'A'. בנייה ושירות רויאל אוק הונחה במספנה המלכותית של דבונפורט ב-15 בינואר 1914. היא הושקה ב-17 בנובמבר, ולאחר ההתאמה נכנסה לשירות ב-1 במאי 1916 בעלות סופית של 2,468,269 ליש"ט. נקרא על שם האלון המלכותי בו צ'ארלס השני הסתתר בעקבות תבוסתו בקרב ווסטר ב-1651, היא הייתה כלי השיט השמיני שנשא את השם רויאל אוק, והחליפה פרה-דרדנוט שהוצאה משירות ב-1914. עם השלמתו הוקצה רויאל אוק לפלגה השלישית של שייטת אוניות המערכה הרביעית של הצי הגדול, בפיקודו של קפטן קרופורד מקלקלאן. מלחמת העולם הראשונה קרב יוטלנד בניסיון לפתות ולהשמיד חלק מהצי הגדול, צי הים הפתוח הגרמני, המורכב מ-16 דרדנוטים, שש פרה-דרדנוטים, שש סיירות קלות ו-31 סירות טורפדו, עזב את בסיס הצי מוקדם בבוקר 31 במאי. הצי הפליג בשיתוף פעולה עם חמש סיירות המערכה והסיירות התומכות וסירות הטורפדו של קונטר-אדמירל פרנץ פון היפר. חדר 40 של הצי המלכותי יירט ופענח את תעבורת הרדיו הגרמנית שהכילה תוכניות של המבצע. האדמירליות הורתה לצי הגדול, הכולל כ-28 אניות דרדנוט ו-9 סיירות מערכה, להתייצב בלילה הקודם כדי לנתק ולהשמיד את צי הים הפתוח. הפעולה הראשונית נערכה בעיקר על ידי מערכי סיירות המערכה הבריטיות והגרמניות בשעות אחר הצהריים, אך עד השעה 18:00, הצי הגדול התקרב למקום. כעבור 15 דקות, ג'ליקו נתן פקודה להסתובב ולפרוס את הצי לפעולה. הסיירת הגרמנית ויסבאדן נפגעה קשות מאש פגזים בריטית, ושני הצדדים התרכזו באזור, הגרמנים ניסו להגן על הסיירת שלהם והבריטים ניסו להטביעה. בשעה 18:29, רויאל אוק פתחה באש על הסיירת הגרמנית, תוך ירי ארבעה מטחים מהתותחים הראשיים שלה ברצף מהיר, יחד עם הסוללה המשנית שלה. היא השיגה פגיעה על ויסבאדן מאחור עם המטח השלישי שלה. בתגובה, רויאל אוק הופגזה במטח גרמני בשעה 18:33 אך לא נפגעה. סירות טורפדו גרמניות ניסו להגיע לוויסבאדן זמן קצר לאחר השעה 19:00, ובשעה 19:07, התותחים המשניים של רויאל אוק פתחו עליהן באש, מתוך אמונה שהן מנסות לפתוח במתקפת טורפדו. עד השעה 19:15, התותחנים של רויאל אוק צפו בשייטת סיירות המערכה הגרמניות ופתחו באש לעבר כלי השיט המוביל, דרפלינגר. התותחנים כוונו לטווח רחוק מידי בתחילה, אך בשעה 19:20 מצאו את המרחק הנכון וקלעו צמד פגיעות מאחור, שלא גרמו לנזק רציני. לאחר מכן דרפלינגר נעלמה בערפל, ורויאל אוק העבירה את האש לסיירת המערכה הבאה, זיידליץ. היא קלעה פגיעה ב-19:27 לפני שגם זיידליץ הלכה לאיבוד בערפל. בזמן שרויאל אוק תקפה את סיירות המערכה, שייטת סירות טורפדו גרמניות פתחה במתקפה על מערך הקרב הבריטי. התותחים המשניים של רויאל אוק היו הראשונים לפתוח באש, בשעה 19:16, ואחריהם במהירות שאר האוניות הבריטיות. בעקבות מתקפת המשחתות הגרמניות, צי הים הפתוח התנתק, ורויאל אוק ושאר הצי הגדול לא בצעו פעולות נוספות בקרב. הדבר נבע, בין השאר, מבלבול על סיפון ספינת הדגל של הצי באשר למיקומו ולמסלול המדויק של הצי הגרמני; ללא המידע הזה, ג'ליקו לא יכול היה להביא את הצי שלו לפעולה. בשעה 21:30, הצי הגדול החל להתארגן מחדש למערך השיוט הלילי שלו. מוקדם בבוקר 1 ביוני, אוניות הצי הגדול סרקו את האזור במשך שעות בחיפוש אחר ספינות גרמניות פגועות, אך לא מצאו דבר. במהלך הקרב, רויאל אוק ירתה 38 פגזים מהסוללה הראשית שלה ו-84 פגזים מהתותחים המשניים שלה. פעולות מאוחרות יותר לאחר הקרב, רויאל אוק הוקצתה מחדש לשייטת אוניות המערכה הראשונה. ב-18 באוגוסט שוב יצאו הגרמנים לפעולה, הפעם כדי להפגיז את סנדרלנד; ריינהרד שר, מפקד הצי הקיסרי הגרמני דאז, קיווה למשוך את ספינות הצי הבריטי ולהשמיד אותן. מודיעין האותות הבריטי פיענח שידורים אלחוטיים גרמניים, מה שאפשר לג'ליקו מספיק זמן לפרוס את הצי הגדול בניסיון להשתתף בקרב מכריע. עם זאת, שני הצדדים נסוגו לאחר שצוללות יריביהם גרמו אבדות בפעולה של 19 באוגוסט 1916: הסיירות הבריטיות נוטינגהאם ופאלמות' הוטבעו על ידי צוללות גרמניות, ואוניית המערכה הגרמנית SMS וסטפאלן ניזוקה מהצוללת הבריטית E23. לאחר שחזר לנמל, הוציא ג'ליקו צו שאוסר על סיכון הצי בחציו הדרומי של הים הצפוני בשל הסיכון המכריע ממוקשים וצוללות, אלא אם כן הסיכויים להביס את צי הים הפתוח בהתערבות מכרעת היו גבוהים. בסוף 1917 החלו הגרמנים להשתמש במשחתות ובסיירות קלות כדי לפשוט על השיירות הבריטיות לנורווגיה; זה אילץ את הבריטים לפרוס אוניות ראשה כדי להגן על השיירות. ב-23 באפריל 1918, הצי הגרמני התייצב בניסיון ללכוד את אחת השייטות הבריטיות המבודדות, אף על פי שהשיירה כבר עברה בשלום. הצי הגדול התייצב מאוחר מדי למחרת כדי לתפוס את הגרמנים הנסוגים, אף על פי שסיירת המערכה SMS מולטקה טורפדה וניזוקה קשות על ידי הצוללת אה"מ E42. ב-5 בנובמבר 1918, בשבוע האחרון של מלחמת העולם הראשונה, עגנה רויאל אוק מול ברנטיסלנד בפירת' אוף פורת' בליווי נושאת המטוס הימי קמפניה וסיירת המערכה הקלה גלוריוס. סערה פתאומית בעוצמה 10 גרמה לקמפניה לגרור את העוגן שלה, להתנגש ברויאל אוק ולאחר מכן בגלוריוס. שתי אוניות הראשה ספגו נזק קל בלבד, אך קמפניה נקרעה בעקבות התנגשותה הראשונית עם רויאל אוק. חדרי המנועים של הספינה הוצפו, והיא שקעה בירכתיים וטבעה כעבור חמש שעות, ללא אבדות בנפש. לאחר כניעתה של גרמניה בנובמבר 1918, עצרו בעלות הברית את רוב צי הים הפתוח הגרמני בסקפה פלו. הצי נפגש עם הסיירת הקלה הבריטית קארדיף, שהובילה את הספינות לצי בעלות הברית שאמור ללוות את הגרמנים לסקפה פלו. הצי האדיר כלל כ-370 ספינות מלחמה בריטיות, אמריקאיות וצרפתיות. הצי נשאר בשבי במהלך המשא ומתן שהביא בסופו של דבר לחוזה ורסאי. קונטר-אדמירל לודוויג פון רויטר סבר שהבריטים מתכוונים לתפוס את הספינות הגרמניות ב-21 ביוני 1919, שהיה המועד האחרון לחתימה של גרמניה על הסכם השלום. באותו בוקר, הצי הגדול עזב את סקפה פלו כדי לבצע תרגילי אימון ובזמן שהם לא היו הוציא רויטר את הפקודה להטביע את צי הים הפתוח. שנות ה-20 הארגון מחדש בזמן שלום של הצי המלכותי הקצה את רויאל אוק לשייטת אוניות המערכה השנייה של הצי האטלנטי. היא עברה מודרניזציה על ידי שיפוץ בשנים 1922–1924, היא הועברה ב-1926 לצי הים התיכון, שבסיסו בגרנד הארבור, מלטה. בתחילת 1928, על האונייה אירעה תקרית ידועה לשמצה שעיתונות התקופה כינתה את "מרד הרויאל אוק". מה שהתחיל כסכסוך פשוט בין אדמירל משנה ברנרד קולארד ושני הקצינים הבכירים של רויאל אוק, קפטן קנת דיואר וקומנדר הנרי דניאל, על חדר הקצינים של האונייה, נקלע לריב אישי מר שנמשך מספר חודשים. דיואר ודניאל האשימו את קולארד ב"מציאת תקלות נקמנית" ובהשפלתם והעלבתם בגלוי בפני הצוות שלהם; בתמורה, קולארד האשים את השניים בכך שהם לא מילאו פקודות והתייחסו אליו "גרוע יותר ממשרת". כאשר דיואר ודניאל כתבו מכתבי תלונה לממונה על קולארד, תת-אדמירל ג'ון קלי, הוא העביר אותם מיד למפקד העליון אדמירל סר רוג'ר קיז. כשהבין שהקשר בין השניים לאדמירל הדגל שלהם התקלקל ללא תקנה, מיהר קיז לכנס ועדת חקירה, שתוצאתה הייתה להעביר את שלושת הקצינים מתפקידיהם ולשלוח אותם חזרה לאנגליה. הדיון בעניינם התקיים ערב תרגיל ימי גדול, שאותו נאלץ קיז לדחות, ושמועה פשטה בצי שברויאל אוק פרץ מרד. העיתונות העולמית תיארה את הסיפור בהפרזה מסוימת עד שתשומת הלב הציבורית הביאה את המלך לזמן אליו את הלורד הראשון של האדמירליות ויליאם ברידג'מן להסבר. בגין מכתבי התלונה שלהם, דיואר ודניאל הואשמו בכתיבת "מסמכים חתרניים", האשמה שהייתה נתונה במחלקת וזכתה לביקורת וגינוי מצד אחד, ולהסכמה אצל אחרים. בצמד משפטים צבאיים מתוקשרים מאוד שהתקיימו בגיברלטר, שניהם נמצאו אשמים וננזפו בחומרה, מה שהוביל את דניאל להתפטר מהצי. קולארד עצמו ספג ביקורת על התנהלותו בעיתונות ובפרלמנט, ולאחר שהוקע על ידי ברידג'מן כ"לא כשיר להחזיק בפיקוד עליון נוסף", פרש מהשירות. מבין השלושה, רק דיואר המשיך בקריירה הצבאית שלו, אם כי היא נפגעה: הוא נשאר בצי המלכותי, אבל בסדרה של תפקידים זוטרים יותר. קידומו לאדמירל משנה, שבדרך כלל היה מעשה פורמלי, נדחה לשנה שלאחר מכן, יום אחד בלבד לפני פרישתו. דניאל ניסה קריירה בעיתונאות, אך כאשר מיזם זה ואחרים לא הצליחו, הוא נעלם מהעין הציבורית על רקע בריאות לקויה ונסע דרום אפריקה. קולארד נסוג לחיים פרטיים ולא דיבר שוב בפומבי על התקרית. ברשימת הגמלאים, הוא הועלה לדרגת תת אדמירל ב-1 באפריל 1931. השערורייה גרמה מבוכה בצי המלכותי, והיא לוותה בסאטירה בבית ומחוצה לה באמצעות מאמרי מערכת, קריקטורות, ואפילו אורטוריית ג'אז קומית שהלחין ארווין שולהוף. אחת ההשלכות של הפרשה הפוגעת הייתה התחייבות של האדמירליות לבדוק את האמצעים שבהם עלולים קציני צי להגיש תלונות נגד התנהגות הממונים עליהם. שנות ה-30 במהלך מלחמת האזרחים בספרד, הוטל על רויאל אוק לבצע סיורים ללא התערבות ברחבי חצי האי האיברי, במטרה למנוע הסלמה במלחמה למדינות אחרות ובמקביל לכפות על ספרד בידוד. בסיור כזה ובהפלגה 30 מיל ימי (56 קילומטרים; 35 מיל) לגיברלטר ב-2 בפברואר 1937, היא עברה מתקפה אווירית של שלושה מטוסים של הכוחות הרפובליקנים. הם הטילו שלוש פצצות (שתיים מהן התפוצצו) במרחק של 3 כבלים (550 מטר) מהחרטום הימני, ולא גרמו נזק. ממונה על היחסים הבריטי מחה על התקרית בפני הממשלה הרפובליקנית, שהודתה בטעותה והתנצלה על המתקפה. מאוחר יותר באותו חודש, בעודה מוצבת מול ולנסיה ב-23 בפברואר 1937 במהלך הפצצה אווירית על ידי הלאומנים, היא נפגעה בטעות מפגז נ"מ שנורה מעמדה רפובליקנית. חמישה אנשי צוות נפצעו, כולל הקפטן של רויאל אוק, ט.ב. דרו. בהזדמנות זו הבריטים לא מחו בפני הרפובליקנים, והחילו על התקרית את המונח החוקי "מעשה אלוהים", הדומה לפורס מז'ור. במאי 1937, היא ואה"מ פורסטר ליוו את SS הבאנה, אוניית קו אוקיינית שנשאה אלפי פליטים ילדים באסקיים, אל רציפי סאות'המפטון. ביולי, כשהמלחמה בצפון ספרד התלקחה, רויאל אוק, יחד עם אחותה אה"מ רזולושן הצילה את ספינת הקיטור גורדוניה כאשר ספינות מלחמה לאומניות ספרדיות ניסו ללכוד אותה מול סנטנדר. היא לא הצליחה ב-14 ביולי למנוע את תפיסת ספינת המשא הבריטית מולטון על ידי הסיירת הלאומנית Almirante Cervera בזמן שניסתה להיכנס לסנטנדר. הסוחרים עסקו בפינוי פליטים. באותה תקופה רויאל אוק כיכבה לצד 14 כלי שיט נוספים של הצי המלכותי במלודרמה הבריטית של הסרט "הצי הלוחם שלנו" משנת 1937, שעלילתה מתרכזת סביב הפיכה ברפובליקה הבדיונית באמריקה הדרומית ביאנקו. הצי המלכותי ראה בסרט הזדמנות ליחסי ציבור שתעודד התגייסות לשורותיו וסיפק ספינות מלחמה וציוד נוסף. רויאל אוק הציגה את אוניית המערכה של המורדים אל מירנטה, שמפקדה מאלץ את הקפטן בריטי (בגילומו של רוברט דאגלס) לבחור בין אהובתו לחובתו. הסרט זכה לביקורות גרועות, אך סצנות הפעולה הימית קבלו בכל זאת ביקורת אוהדת. בשנת 1938, רויאל אוק חזרה לצי הבית והפכה לאוניית הדגל של שייטת אוניות המערכה השנייה שבסיסה בפורטסמות'. ב-24 בנובמבר 1938, היא החזירה את גופתה של המלכה מוד מנורווגיה, שהייתה ילידת בריטניה ומתה בלונדון, לאוסלו להלוויה ממלכתית, מלווה בבעלה המלך הוקון השביעי. היא הושבתה בדצמבר 1938, והוחזרה לשירות מחדש ביוני הבא, וב-1939 יצאה לשייט אימונים קצר בתעלת למאנש כהכנה לסיור נוסף בן 30 חודשים בים התיכון, שבגינו הונפקו לצוותה מדים טרופיים. ניסיונות מודרניזציה של רויאל אוק לאורך 25 שנות הקריירה שלה לא הצליחו לתקן את המהירות הנמוכה הבסיסית שלה, ובתחילת מלחמת העולם השנייה, היא כבר לא הייתה מתאימה לשרת בחזית. אי לכך, כאשר התרחשו פעולות האיבה, היא נשלחה להגן על נמל סקפה פלו (פעולה שלא דרשה ממנה מהירות) ועגנה שם כשהוכרזה מלחמה ב-3 בספטמבר. מלחמת העולם השנייה השבועות הראשונים של מלחמת העולם השנייה התבררו כחסרי אירועים, וכו לכינוי המלחמה המדומה. באוקטובר 1939 הצטרפה רויאל אוק לחיפוש אחר סיירת המערכה הגרמנית גנייזנאו, אשר הוזמנה להיכנס לים הצפוני כהסחה עבור הסיירות הכבדות פושטות המסחר דויטשלנד ואדמירל גראף שפה. החיפוש בסופו של דבר היה חסר תועלת, במיוחד עבור רויאל אוק, שמהירותה המרבית, עד אז פחות מ-20 קשרים (37 קמ"ש), לא הספיקה כדי לעמוד בקצב של שאר הצי. ב-12 באוקטובר, רויאל אוק חזרה להגנת סקפה פלו במצב גרוע, מוכת סערות צפון אטלנטיות. רבות מרפסודות ההצלה שלה נופצו וכמה מהתותחים בקליבר הקטן יותר לא היו פעילים עקב הצפה. המשימה הדגישה את התיישנותה של אוניית המלחמה בת ה-25. מודאג מכך שטיסת יתר של מטוסי סיור גרמניים בישרה מתקפה אווירית קרובה על סקפה פלו, אדמירל צי הבית צ'ארלס פורבס הורה לרוב הצי להתפזר לנמלים בטוחים יותר. רויאל אוק נשארה מאחור, משום שתותחי הנ"מ שלה עדיין נחשבו כתוספת שימושית להגנה האווירית הדלה של סקפה פלו. טביעת האונייה סקפה פלו סקפה פלו היה מעגן כמעט אידיאלי. זהו נמל טבעי גדול שנמצא במרכז איי אורקני מול החוף הצפוני של סקוטלנד, והיה מסוגל להכיל את כל הצי הגדול. כהגנה טבעית כנגד ספינות אויב, הוא מוקף בטבעת של איים המופרדים על ידי ערוצים רדודים הכפופים לגאות מהירה, אך היה ידוע שההגנות הטבעיות והמלאכותיות שלו, על אף שהן עדיין חזקות, זקוקות לשיפור, וסדרה של אמצעי נגד הותקנו במהלך השנים הראשונות של מלחמת העולם הראשונה. ספינות חסימה הוטבעו בנקודות קריטיות; ומחסומי רשת נפרסו כדי לחסום את שלושת הנתיבים הרחבים ביותר, והופעלו על ידי ספינות גוררות כדי לאפשר מעבר של כלי שיט ידידותיים. שתי צוללות ניסו לחדור ללא הצלחה במהלך מלחמת העולם הראשונה: ב-23 בנובמבר 1914 נפגעה U-18 פעמיים לפני שעלתה על שרטון עם לכידת הצוות שלה, ו-UB-116 זוהתה באמצעות הידרופון והושמדה עם אובדן כל אנשי צוותה ב-28 באוקטובר 1918. לאור זאת, זה נחשב לאפשרי, אם כי מאוד לא סביר, שמפקד צוללת יצליח לחדור לנמל בטם סגירת המנורים מבלי שיתגלה. נמל סקפה פלו היה המעגן העיקרי עבור הצי הגדול הבריטי לאורך רוב מלחמת העולם הראשונה, אך בתקופת בין המלחמות זה עבר לרוזית', דרומה יותר בפירת' אוף פורת'. הנמל הופעל מחדש עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, והפך לבסיס של צי הבית הבריטי. מבצע מיוחד P: הפשיטה של U-47 מפקד צי הצוללות של הקריגסמרינה, קרל דניץ הגה תוכנית לתקוף את סקפה פלו בצוללת תוך ימים מפרוץ המלחמה. מטרתו הייתה כפולה: ראשית, עקירת צי הבית מסקפה פלו תקל את המצור הבריטי בים הצפוני ותעניק לגרמניה חופש גדול יותר לתקוף את השיירות האטלנטיות; שנית, המכה תהיה פעולת נקמה סמלית, שתכה באותו מקום שבו צי הים הפתוח הגרמני הוטבע לאחר תבוסתה של גרמניה במלחמת העולם הראשונה. דניץ בחר בעצמו את קפיטן-לויטננט גינתר פרין למשימה, ותזמן את הפשיטה ללילה של 13/14 באוקטובר 1939, כאשר הגאות והשפל יהיו גבוהים והלילה ללא ירח. דוניץ נעזר בתצלומים איכותיים מטיסת סיור שבוצעה על ידי זיגפריד קנמאייר (שקיבל את עיטור צלב הברזל הראשון שלו על המשימה), שחשפו את חולשות ההגנות ושפע מטרות. הוא הנחה את פרין להיכנס לסקפה פלו ממזרח דרך קירק סאונד, ולעבור מצפון ללם הולם, אי קטן ונמוך בין בוריי למיינלנד. פרין טעה בתחילה במסלול הנבחר ב-Skerry Sound הדרומי יותר, וההבנה הפתאומית שלו ש-U-47 פונה למעבר החסום הרדוד אילצה אותו להורות על פנייה מהירה לצפון-מזרח. בהפלגה על פני השטח, ומוארת על ידי זוהר הקוטב שהיה באותו לילה, הצוללת השתחלה בין ספינות החסימה השקועות סריאנו ונומידיאן, וקרקעה את עצמה זמנית על כבל שנמתח מסריאנו. היא נלכדה לזמן קצר בפנסים של מונית על החוף, אך הנהג לא הפעיל אזעקה. בכניסה לנמל עצמו בשעה 00:27 ב-14 באוקטובר, פרין כתב ביומן כי "Wir sind in Scapa Flow!!!" (אנחנו בסקפה פלו!!!) וקבע מסלול דרום-מערבי למספר קילומטרים לפני היפוך כיוון. להפתעתו, נראה היה שהמעגן כמעט ריק; לא היה ידוע לו על הוראתו של פורבס לפזר את הצי, שבעקבותיה כמה מהמטרות הגדולות ביותר התרחקו. U-47 פנתה ישירות לעבר ארבע ספינות מלחמה, כולל הסיירת הקלה שהוזמנה לאחרונה, בלפסט, שעגנה מול פלוטה והוי במרחק 4 מיילים ימיים (7.4 ק"מ), אך פרין לא נתן שום אינדיקציה שראה אותן. במסלול ההפוך, תצפית על הגשר זיהתה את רויאל אוק עוגנת כ-4,400 יארד (4,000 מטרים) צפונה, וזיהתה אותה נכון כאוניית מערכה מסדרת רוונג'. מאחוריה הסתתרה ספינה שנייה, שרק חרטומה נראה ל-U-47. פרין חשב שהיא סיירת מערכה מסדרת רינואון, המודיעין הגרמני מאוחר יותר תייג אותה כאוניה ריפאלס, אך היא הייתה למעשה נושאת המטוס הימי פגסוס ממלחמת העולם הראשונה. בשעה 00:58 שחררה U-47 מטח של שלושה טילי טורפדו מצינורות החרטום שלה, הרביעי נתקע בצינור שלו. שניים לא הצליחו למצוא מטרה, אבל טורפדו בודד פגע בחרטום של רויאל אוק בשעה 01:04, הרעיד את האונייה והעיר את הצוות. היה מעט נזק נראה לעין, אבל שרשרת העוגן הימני נשברה, וקרקשה ברעש בנופלה ממקומה. בתחילה עלה חשד כי אירע פיצוץ במחסן הדליק הקדמי של האונייה, המשמש לאחסון חומרים כגון נפט. בשל זיכרון הפיצוץ הבלתי מוסבר שהשמיד את אה"מ ואנגארד בסקפה פלו בשנת 1917, יצאה הודעה על מערכת הכריזה של רויאל אוק שהורתה לבדוק את טמפרטורות מחסן התחמושת, אך מלחים רבים חזרו לערסליהם, ולא היו מודעים כלל להתקפה על האונייה. פרין סובב את הצוללת שלו וניסה ירייה נוספת דרך צינור הירכתיים שלו, אבל גם היא החטיאה. הוא טען מחדש את צינורות החרטום שלו, חזר לאחור וירה מטח של שלושה טילי טורפדו, כולם לעבר רויאל אוק. הפעם הוא הצליח. בשעה 01:16, שלושתם פגעו באוניית המערכה ברצף מהיר באמצע האונייה והתפוצצו. הפיצוצים פוצצו חור בסיפון המשוריין, הרסו את סיפון המֶס של המסיקים, המלחים והנחתים וגרמו לאובדן כוח חשמלי. קורדיט ממחסן התחמושת התלקח, וכדור האש שלו עבר במהירות דרך החללים הפנימיים של האונייה. רויאל אוק נטתה במהירות ל-15°, מספיק כדי לדחוף את האשנבים הפתוחים בצד הימני מתחת לקו המים. עד מהרה היא התגלגלה על צדה ל-45°, והיה תלויה כך כמה דקות לפני שנעלמה מתחת לפני המים בשעה 01:29, 13 דקות לאחר המכה השנייה של פרין. 835 אנשי צוות מתו עם טביעת האונייה או מתו מאוחר יותר מפצעיהם. ההרוגים כללו את אדמירל משנה הנרי בלגרוב, מפקד שייטת אוניות המערכה השנייה. 134 מההרוגים היו נערי צי, עדיין לא בני 18, האובדן הגדול ביותר אי פעם בפעולה אחת של הצי המלכותי. מאמצי חילוץ אוניית התובלה דייזי 2, שהוביל ג'ון גאט, הייתה קשורה ללילה לשמאלה של רויאל אוק. כאשר אוניית המערכה הטובעת החלה לנטות ימינה, גאט הורה לשחרר את דייזי 2, אלא שהיא נתפסה לזמן קצר בבליטה נגד טורפדו של רויאל אוק, עד שהשתחררה לבסוף. רבים מאנשי הצוות של רויאל אוק שהצליחו לקפוץ מהאונייה הטובעת היו לבושים בבגדי השינה שלהם בלבד ולא היו מוכנים למים הקרים של סקוטלנד. שכבה עבה של מזוט ציפתה את פני השטח, מילאה את הריאות והבטן של אנשי הצוות ופגעה במאמציהם לשחות. מבין אלו שניסו לשחות את 800 המטר לחוף הקרוב, רק קומץ שרדו. סירת הצד השמאלי של רויאל אוק תמרנה הרחק מהאונייה הטובעת והתרחקה משם באמצעות לוחות עץ, מכיוון שלא היה מספיק זמן להעלות קיטור. הסירה הפכה עמוסה יתר על המידה והתהפכה 300 מטרים מרויאל אוק, השליכה את אלו שעל הסיפון למים, ולכדה את אלו שמתחת. גאט הדליק את האורות של דייזי 2 והוא והצוות שלו הצליחו למשות 386 אנשים מהמים, כולל מפקדה של רויאל אוק, קפטן ויליאם בן. מאמצי החילוץ נמשכו עוד שעתיים וחצי עד קרוב לשעה 4:00 לפנות בוקר, כשגאט נטש את החיפוש אחר ניצולים נוספים ולקח את אלו שהיו עימו לפגסוס. בסיוע סירות מפגסוס ומהנמל, הוא היה אחראי להצלת כמעט כל הניצולים, מעשה שעליו הוענק לו צלב השירות המצוין, העיטור הצבאי היחיד שהעניקו הבריטים על מקרה האסון. פגסוס שלחה הודעה באמצעות מנורת איתות לתחנת האיתות של הנמל כחמש דקות לאחר הטביעה, בנוסח "גנרל. שלח את כל הסירות", וכעבור חצי שעה "רויאל אוק טובעת לאחר מספר פיצוצים פנימיים". המספר הכולל של הניצולים היה 424. לאחר מכן הבריטים לא הבינו תחילה את סיבת הטביעה, וחשדו בפיצוץ על הסיפון או בהתקפה אווירית. ברגע שהבינו שתקיפת צוללת היא ההסבר הסביר ביותר, נעשו במהירות צעדים לאיטום המעגן, אך U-47 כבר נמלטה והייתה בדרכה חזרה לגרמניה. ה-BBC פרסם חדשות על הטביעה בשעות הבוקר המאוחרות ב-14 באוקטובר, ושידוריו נקלטו על ידי שירותי ההאזנה הגרמניים ועל ידי U-47 עצמה. צוללנים שצללו בבוקר שלאחר הפיצוץ גילו שרידים של טורפדו גרמני, מה שאישר את אמצעי ההתקפה. ב-17 באוקטובר, הלורד הראשון של האדמירליות וינסטון צ'רצ'יל הכריז רשמית על אובדן רויאל אוק בפני בית הנבחרים, תחילה הודה כי הפשיטה הייתה "ניצול יוצא דופן של מיומנות מקצועית ותעוזה", אך לאחר מכן הכריז שההפסד לא ישפיע באופן מהותי על מאזן הכוחות הימי. ועדת חקירה של האדמירליות התכנסה בין 18 ל-24 באוקטובר כדי לקבוע את הנסיבות שבהן התרחשה החדירה למעגן. בינתיים, צי הבית קיבל הוראה להישאר בנמלים בטוחים יותר עד שניתן יהיה לטפל בבעיות האבטחה בסקפה פלו. צ'רצ'יל נאלץ להגיב לשאלות בבית הנבחרים על הסיבות מדוע היו על רויאל אוק כל כך הרבה נערים. הוא הגן על מסורת הצי המלכותי של שליחת נערים בגילאי 15 עד 17 לים, אך הנוהג הופסק כמעט כליל זמן קצר לאחר האסון, ומתחת לגיל 18 שירתו על ספינות מלחמה פעילות רק בנסיבות חריגות ביותר. משרד התעמולה הנאצי מיהר לנצל את הפשיטה המוצלחת לצרכיו. שידורי הרדיו של העיתונאי הפופולרי הנס פריטשה הציגו את הניצחון שהורגש ברחבי גרמניה. פרין וצוותו הגיעו לווילהלמסהאפן בשעה 11:44 ב-17 באוקטובר ומיד התקבלו כגיבורים, כשהם למדו שפרין זכה בדרגה הראשונה של צלב הברזל, וכל אחד מהצוות זכה בדרגה השנייה של צלב הברזל. היטלר שלח את מטוסו האישי כדי להביא את הצוות לברלין, שם הוא העניק לפרין את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. עיטור זה, שהוענק לראשונה לקצין צוללות גרמני, הפך מאוחר יותר לעיטור המקובל אצל מפקדי צוללות מצליחים. דניץ זכה בקידום מקומודורה לקונטר-אדמירל ומונה לקצין הדגל של הצוללות. פרין זכה לכינוי "השור של סקפה פלו" והצוות שלו עיטר את מגדל הניווט של U-47 בקמע שור נוחר, שאומץ מאוחר יותר כסמל שייטת הצוללות השביעית. הוא התראיין רבות ברדיו ובעיתונים, ופרסם אוטוביוגרפיה בשנה שלאחר מכן, בשם "Mein Weg nach Scapa Flow" ("הדרך שלי לסקפה פלו"). את הספר כתב עבורו סופר צללים, העיתונאי, פול ויימאר, לאחר כמה ראיונות קצרים עם פרין במרץ ואפריל 1940, כתב היד נערך על ידי הפיקוד העליון של הוורמאכט ומשרד הרייך לתעמולה. הוא נועד כסיפור הרפתקאות לבנים. כשפרין קיבל עותק של הספר, הוא ביצע תיקונים רבים בטקסט, וכאשר פורסם תרגום לאנגלית של הספר ב-1955, כתב ויימאר מכתב מחאה למו"ל הבריטי, בו אמר שהתאור ה"שקרי בעליל" לא צריך להתפרסם מחוץ להקשר. את התמלוגים שקיבל, תרם לצדקה. בראש ועדת החקירה של האדמירליות עמד אדמירל רג'ינלד פלונקט-ארנל-ארל-דראקס, בסיוע אדמירל רוברט רייקס וקפטן ג'רארד מיורהד-גולד. הדו"ח הרשמי שלהם על האסון גינה את ההגנות בסקפה פלו, והעיר לסר וילפרד פרנץ', אדמירל פיקוד, אורקני ושטלנד, על חוסר המוכנות. פרנץ' הורחק מתפקידי פיקוד, אף על פי שהזהיר בשנה הקודמת מההגנות הלקויות של סקפה פלו נגד צוללות, ואף התנדב להביא ספינה קטנה או צוללת בעצמו כדי להוכיח את דבריו. בהוראתו של צ'רצ'יל, דרכי הגישה המזרחיות לסקפה פלו נאטמו בנתיבי בטון המקשרים את לאמב הולם, גלימס הולם, בארראי ודרום רונלדסיי למיינלנד. הם נודעו לאחר מכן כמחסומי צ'רצ'יל, ונבנו בעיקר על ידי שבויי מלחמה איטלקים. בנייתם הושלמה למעשה רק בספטמבר 1944, והם נפתחו רשמית רק לאחר יום ה-VE במאי 1945 בתום המלחמה. בדו"ח שני, מועצת החקירה התרכזה בחקירת טביעתה של רויאל אוק ובאובדן החיים שנגרם כתוצאה מכך. מאחר שהייתה בנמל ובמים שקטים האירוע נחשב "קשה מאוד". הדו"ח קבע שהסיבה העיקרית לכמת החללים הייתה מספר גבוה מהרגיל של אנשי צוות שהיו מתחת לסיפון המשוריין הראשי מכיוון שהם נשלחו לתחנות הגנה אווירית. בריחתם הואטה בגלל דלתות אטומות שנועדו להגן על האונייה מטביעה ולא ניתן היה לפתוח אותן. בשנים שלאחר מכן נפוצה שמועה לפיה פרין הודרך אל סקפה פלו על ידי אלפרד וורינג, סוכן גרמני המתגורר באורקני במסווה של שען שווייצרי בשם אלברט אורטל; בעקבות התקיפה, 'אורטל' נמלט כביכול בצוללת B-06 לגרמניה. תיאור זה של אירועים מקורו כמאמר של העיתונאי קורט ריס בגיליון 16 במאי 1942 של המגזין האמריקני Saturday Evening Post ומאוחר יותר הורחב על ידי מחברים אחרים. חיפושים לאחר המלחמה בארכיונים גרמניים לא הצליחו למצוא ראיות כלשהן לקיומם של אורטל, וורינג או צוללת בשם B-06, והסיפור נחשב כעת פיקטיבי לחלוטין. ב-1959, השען הבולט של בני אורקני, מר EW Horton, הודיע "בביטחון רב ביותר" לעורך The Orkney Herald כי לא הכיר שען בשם אורטל בקירקוול וגם לא אף אחד שדומה לאדם כזה. הספרן הראשי של אורקני, במכתב משנת 1983 להיסטוריון נייג'ל ווסט, הציע שהשם אלברט אורטל היה כנראה משחק מילים על מלון אלברט הידוע בקירקוול. ניצולים הניצולים של רויאל אוק שוכנו בעיירות ובכפרים של אורקני. מסע הלוויה למתים התקיים בלינס און הוי ב-16 באוקטובר; רבים מאנשי הצוות שנותרו בחיים, איבדו את כל בגדיהם על האונייה, ואי לכך השתתפו בסרבלים ונעלי התעמלות מושאלות. בדרך כלל הם קיבלו חופשת ניצולים של כמה ימים על ידי הצי, ולאחר מכן הוקצו לספינות ולתפקידים במקומות אחרים. פרין לא שרד את המלחמה: הוא ו-U-47 אבדו ב-7 במרץ 1941, אולי כתוצאה מהתקפה של המשחתת הבריטית אה"מ וולברין. הידיעה על האובדן נשמרה בסוד על ידי הממשלה הנאצית במשך עשרה שבועות. כמה אנשי צוות U-47 ממשימת רויאל אוק אכן שרדו, לאחר שהועברו לכלי שיט אחרים. כמה מהם נפגשו לאחר מכן עם אויביהם לשעבר מרויאל אוק ורקמו איתם חברויות. אגודת HMS Royal Oak מקיימת מדי שנה טקס זיכרון בפורטסמות', נמל הבית של רויאל אוק, בשבת הקרובה ביותר ל-13 באוקטובר; במקור באנדרטה הימית בסאות'סי, אך בשנים מאוחרות יותר בכנסיית סנט אן, בסיס הצי פורטסמות'. בטקס ב-9 באוקטובר 2019, שמונים שנה לאחר הטביעה, נחשפה אבן זיכרון בכנסייה על ידי אן, הנסיכה המלכותית, הקומודור הראשי של מספנת פורטסמות'. נכחו כמאה וחמישים קרובי משפחה וצאצאי הצוות. קנת טופ, ששרד את הטביעה כששירת ברויאל אוק, כנער במחלקה ראשונה, שימש כמזכיר הכבוד של האגודה במשך חמש עשרה שנים. השורד האחרון שנותר מרויאל אוק, ארתור סמית', מת ב-11 בדצמבר 2016. כששירת כנער בן 17, מחלקה ראשונה, עמד במשמר על הגשר כשהאונייה נפגעה וקפץ מהכלי הטובע, שחה בכיוון הלא נכון עד שנאסף על ידי סירה והועבר אל הספינה דייזי 2. שרידי האונייה מעמד כקבר מלחמה למרות המים הרדודים יחסית שבהם היא שקעה, לא ניתן היה למצוא את רוב הגופות מרויאל אוק. שרידי האונייה מסומנים על ידי מצוף ב-58°55′44″ צפון 2°59′09″ מערב, והוגדרו כקבר מלחמה וכל צלילה או צורות לא מורשות אחרות של מחקר אסורות על פי חוק ההגנה על שרידי צבא משנת 1986. במים צלולים, ניתן לראות את האונייה הפוכה מגיעה למרחק של 5 מטר מפני השטח. אותיות הפליז שיצרו את שמה של רויאל אוק הוסרו כמזכרת על ידי צולל חובבן בשנות ה-70. הן הוחזרו כמעט עשרים שנה מאוחר יותר, וכעת הן מוצגות במרכז המבקרים סקפה פלו בלינס. אובדנה של רויאל אוק מונצח בטקס שנתי שבו צוללני הצי המלכותי מציבים את הנס הלבן מתחת למים בירכתיים. אנדרטת זיכרון בקתדרלת סנט מגנוס בקירקוול הסמוכה מציגה שלט המוקדש לאלה שמתו, שמתחתיו מופיע ספר זיכרון עם שמותיהם. רשימת שמות זו לא פורסמה על ידי הממשלה עד 40 שנה לאחר הטביעה. בכל שבוע הופכים עמוד בספר. פעמון האונייה אוחזר בשנות ה-70 ולאחר ששוקם צורף לאנדרטה בסנט מגנוס. 26 גופות, שמונה מהן לא ניתן היה לזהות, נקברו בבית הקברות של הצי בלינס הסמוכה. דאגות סביבתיות רויאל אוק טבעה מלאה עם כ-3,000 טונות של מזוט על הסיפון. הנפט דלף מהגוף הטבוע בקצב מוגבר במהלך שנות ה-90 וחששות מההשפעה הסביבתית הביאו את משרד ההגנה לשקול תוכניות לפינויו. מעמדה של רויאל אוק כקבר מלחמה הצריך טיפול רגיש בשל התנגדות הציבור. בנוסף לחששות האתיים, מאמצים מנוהלים בצורה לקויה עלולים לערער את יציבות שרידי האונייה, וכתוצאה מכך לשחרור כמות גדולה מהנפט שנותר; מחסני האונייה מכילים גם טונות רבות של כלי נשק שלא התפוצצו. משרד ההגנה הזמין סדרה של סקרי סונאר רב-אלומות כדי לצלם את שרידי האונייה ולהעריך את מצבה. בדיקות הסונוגרמות ברזולוציה גבוהה הראו שרויאל אוק שוכבת כמעט הפוך כשהמבנים העליונים שלה חודרים לתוך קרקעית הים. קצה החרטום הועף על ידי הטורפדו הראשון של U-47 וחור פעור בצד הימני היה תוצאה של המכה המשולשת מהמטח המוצלח השני שלה. לאחר מספר שנים של עיכובים, נשכרה חברת בריגס מרין כדי לשאוב את הנפט שנותר, והמשימה הייתה מסובכת בשל מכלי הדלק של האונייה שנבנו במקומות לא שגרתיים עקב ההמרה של מנועי האוניה למזוט. עד 2006, כל מכלי התחתית הכפולה פונו ומשימת הוצאת הנפט ממכלי הכנף הפנימיים עם ציוד חיתוך קר החלה בשנה לאחר מכן. עד 2010, 1,600 טונות של מזוט נשאבו. הוכרז כי אין סכנה של שחרור נפט באופן פעיל לסקפה פלו. עד 783 מ"ק של נפט נשארו בתוך האונייה; היו תוכניות לחידוש השאיבה באמצע 2021. סקר 2019 צוללנית ה-Rebreather, אמילי טורטון, הודיעה בכנס הצלילה המתקדמת EUROTEK בדצמבר 2018 כי צוות בינלאומי של מומחים סוקר את שרידי רויאל אוק כדי ליצור תמונה תלת־ממדית של קבר המלחמה. תהליך זה דורש אלפי צלילות של שעות אדם במשך מספר חודשים. הצוות השתמש במגוון רחב של טכנולוגיות כולל וידאו, צילום תת-מימי ופוטוגרמטריה תלת־ממדית כדי להקליט את השרידים. הסקר קיבל את הגיבוי המלא של הצי המלכותי ו-Royal Oak Association. קישורים חיצוניים הערות שוליים