Fjodors Dostojevskis

Fjodors Dostojevskis (Фёдор Михайлович Достоевский; dzimis 1821. gada 11. novembrī [v.s. 30. oktobrī], miris 1881. gada 9. februārī [v.s. 28. janvārī]) bija krievu prozaiķis, žurnālists un tulkotājs. Viņu uzskata par vienu no izcilākajiem pasaules rakstniekiem. Nozīmīgākie Dostojevska darbi ir romāni "Noziegums un sods" (Преступление и Наказание, 1866), "Idiots" (Идиот, 1868), "Velni" ("Бесы", 1872) un "Brāļi Karamazovi" (Братья Карамазовы, 1880). Dzīvesgājums Fjodors Dostojevskis piedzima 1821. gada 30. oktobrī Maskavā ārsta Mihaila Dostojevska un viņa sievas Marijas, dzimušas Ņečajevas, ģimenē kā otrais no septiņiem bērniem. Viņa tēvs bija Polijas-Lietuvas kopvalsts muižnieku izcelsmes, strādāja slimnīcā un bija zemes īpašnieks. 1837. gadā no tuberkulozes nomira Fjodora Dostojevska māte, viņu kopā ar brāli Mihailu nosūtīja mācīties uz Pēterburgas Kara inženieru akadēmiju. 1839. gadā nomira Dostojevska tēvs (viena no versijām vēsta, ka viņu nogalināja paša zemnieki). Dostojevskis ar savu mantojumu atpirkās no dienesta armijā un nodevās rakstniecībai. Sanktpēterburgā sākot savu rakstnieka karjeru, Dostojevskis no franču valodas iztulkoja Onorē de Balzaka darbu "Eiženija Grandē" (Eugenie Grandet), savukārt literatūrā parādījās ar savu īsromānu "Nabaga ļaudis" (Бедные Люди, 1846). Dostojevskis pievienojās Petraševska lokam. 1849. gada aprīlī nelegālā pulciņa locekļus apcietināja un pēc nopratināšanas viņu, kā arī citus Petraševska loka biedrus, notiesāja uz nāvi nošaujot. Sodu nemaz neplānoja izpildīt; valdība pēdējā brīdī apturēja soda izpildi ar vēstuli no cara, nomainot sodu uz četriem gadiem katorgā Sibīrijā un pēcāku trimdu. Dostojevskis sodu izcieta Omskā (daļu laika - kā pacients cietuma slimnīcā). Tam bijusi liela ietekme uz viņa darbu "Piezīmes no Mirušo nama" (Записки из мертвого дома, 1862). Sibīrijā Dostojevskis apprecējās ar Mariju Isajevu, taču laulība nebija laimīga. Pēc katorgas termiņa beigām Dostojevskis kā ierindnieks tika iesaukts Sibīrijas 7. robežapsardzības bataljonā Semipalatinskā. Šajā laikā Dostojevskis kļuva dziļi konservatīvs un reliģiozs. Pēc ķeizara Nikolaja I nāves 1855. gadā un Krievijas sakāves Krimas karā, jaunais valdnieks Aleksandrs II sāka salīdzinoša liberālisma ēru. Ar laiku Dostojevskim izdevās uzlabot savu situāciju trimdā un pat anonīmi publicēt dažas noveles. Galvaspilsētā viņam ļāva atgriezties 1859. gada beigās. Kopā ar savu brāli Mihailu Dostojevski sāka publicēt žurnālu Время. 1862. gadā Dostojevskis devās uz (Parīzi, Londonu, Ķelni, Šveici, Itāliju) un nākamajā gadā publicēja "Ziemas piezīmes par vasaras iespaidiem" (Зимние заметки о летних впечатлениях, 1863). 1863. gadā Dostojevska žurnālu slēdza sakarā ar rakstu par poļu jautājumu. Tajā pašā gadā viņš vēlreiz devās uz rietumiem ar mīļāko. 1864. gada sākumā brāļiem Dostojevskiem tika dota atļauja izdot jaunu žurnālu — Эпоха. Martā parādījās tā dubultnumurs ar Dostojevska stāstu "Piezīmes no pagrīdes" (Записки из Подполья, 1864). Tā paša gada aprīlī nomira viņa sieva Maša, bet jūlijā - brālis Mihails. Nākamajā gadā beidza publicēt Эпоха. 1865. gadā Dostojevskis Vācijā nodevās azartspēlēm. Viņš iestiga parādos, un viņam nācās aizņemties naudu, lai varētu atgriezties Krievijā, taču tieši Vīsbādenē viņš sāka rakstīt romānu "Noziegums un sods". Viņa finansiālā situācija gan nebija saistīta tikai ar azartspēlēm; viņš bija uzņēmies visus ar žurnāla slēgšanu saistītos izdevumus, kā arī apņēmies rūpēties par brāļa ģimeni un savu padēlu no pirmās laulības, tāpēc noslēdza sev neizdevīgu darījumu ar izdevēju Stellovski, kas deva Stellovskim tiesības uz visiem Dostojevska publicētajiem darbiem, kā arī jaunu romānu (ja tas netiktu uzrakstīts laikā, Stellovskim būtu deviņus gadus ilgas tiesības uz visiem Dostojevska publicētajiem darbiem). Dostojevskis sāka darbu pie romāna "Spēlmanis" un, lai pagūtu pabeigt to laikā, nolīga sev stenogrāfisti Annu Sņitikinu, kurā drīz iemīlējās. 1867. gada februārī viņi apprecējās, taču Dostojevskis nespēja atteikties no azartspēlēm, tāpēc viņu laulības pirmie gadi bija nelaimīgi. Saasinājās arī Dostojevska epilepsija. Ar laiku Dostojevskis tomēr azartspēles pameta. Ģimene četrus gadus pavadīja ārzemēs (Vācijā, Šveicē, Itālijā, tad atkal Vācijā). 1868. gadā Ženēvā nomira Dostojevska pirmais bērns, Sonja. Ārzemēs Dostojevskis uzrakstīja romānu "Idiots", kā arī pirmo daļu romānam "Velni" (Бесы, 1872). 1873. gadā Dostojevskis kļuva par žurnāla Гражданин redaktoru. Viņš tajā arī rakstīja sleju "Rakstnieka dienasgrāmata". Sleja ieguva popularitāti, jo tajā regulāri tika komentēti sabiedriskie, politiskie un kultūras notikumi gan Krievijā, gan Eiropā, kā arī tika apvienots literārs stils ar publicistiku un personisku skatījumu, kas bija neierasti tā laika presei. 1876. gadā sleja tika izdota atsevišķā krājumā, un Dostojevskis turpināja to papildināt arī turpmākajos gados. Paralēli darbam periodikā 1875. gadā iznāca romāns "Pusaudzis" (Подросток, 1875), kurā autors pievērsās identitātes, varas un sociālās hierarhijas tēmām. Turpmākajos gados “Rakstnieka dienasgrāmatas” ietvaros tika publicēti arī vairāki viņa literārie darbi, tostarp “Lēnprātīgā”, “Smieklīga cilvēka sapnis” un “Bobok” (Бобок, 1873). Šajā periodā Dostojevskis nostiprinājās ne tikai kā rakstnieks, bet arī kā ietekmīgs sabiedrisks domātājs, kura uzskati bieži izraisīja diskusijas un pretrunīgas reakcijas. 1878. gadā no epilepsijas lēkmes nomira Dostojevska dēls Aleksejs. Pēc šī notikuma viņš sērās devās uz Optinas Pustinas klosteri, kas kļuva par nozīmīgu garīgās iedvesmas avotu un ietekmēja viņa turpmāko darbu tematiku, jo īpaši ticības un morāles jautājumus. Šajā laikā pasliktinājās arī viņa veselības stāvoklis. 1879.—1880. gados turpinājumos tika publicēts viņa pēdējais pilnais romāns "Brāļi Karamazovi", kas tiek uzskatīts par vienu no viņa nozīmīgākajiem darbiem. Dostojevskis mira 1881. gada janvārī (v.s. — februārī) Sanktpēterburgā no asinsizplūduma plaušās. Viņš tika apglabāts Aleksandra Ņevska lavras kapsētā, un viņa bēres pulcēja tūkstošiem cilvēku. Ievērojamākie darbi Бедные люди (Nabaga ļaudis) (1846) Двойник. Петербургская поэма (1846) Неточка Незванова (1849) Село Степанчиково и его обитатели (1859) Униженные и оскорбленные (Pazemotie un apvainotie) (1861) Записки из мертвого дома (Piezīmes no Mirušo nama) (1860) Скверный анекдот (1862) Записки из подполья (Piezīmes no pagrīdes) (1864) Преступление и наказание (Noziegums un sods) (1866) Игрок (Spēlmanis) (1867) Идиот (Idiots) (1868) Бесы (Velni) (1872) Подросток (Pusaudzis) (1875) Братья Карамазовы (Brāļi Karamazovi) (1880) Atsauces Ārējās saites Vikikrātuvē par šo tēmu ir pieejami multivides faili. Skatīt: Fjodors Dostojevskis. Encyclopædia Britannica raksts (angliski) Visuotinė lietuvių enciklopedija raksts (lietuviski) Brockhaus Enzyklopädie raksts (vāciski) Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (krieviski) Krievijas Lielās enciklopēdijas raksts (2004-2017) (krieviski) Encyclopædia Universalis raksts (franciski) Pareizticīgo enciklopēdijas raksts (krieviski) Enciklopēdijas Krugosvet raksts (krieviski) Федор Михайлович Достоевский (krieviski) Русская виртуальная библиотека Федор Михайлович Достоевский (krieviski) Dostojevska darbi interneta bibliotēkā Интернет-библиотекa Алексея Комарова