Zánik Ďatlovovej výpravy

Zánik Ďatlovovej výpravy je označenie pre neobjasnené úmrtia deviatich členov turistickej výpravy, ktorým došlo 2. februára 1959 v ruskom pohorí Ural. Členovia výpravy zahynuli na východnej strane hory Cholat Sjachyl (po rusky Холат-Сяхыл), čo v mansijčine znamená „Mŕtva hora“. Horský priesmyk, kde došlo k nešťastiu, bol pomenovaný po vodcovi výpravy Igorovi Ďatlovovi, ako Ďatlovov priesmyk (po rusky Перевал Дятлова). Smrť výpravy nebola jednoznačne objasnená a sovietski vyšetrovatelia došli k záveru, že príčinou bola spontánna sila, ktorou neboli členovia výpravy schopní prekonať. Avšak podľa obnoveného vyšetrovania z roku 2015 mohlo za smrť členov výpravy extrémne zlé počasie s kombináciou lokálnej lavíny. Vzhľadom na to, že neexistujú žiadni svedkovia, vznikol okolo prípadu celý rad špekulácií a konšpiračných teórií. Členovia výpravy Výprava zostávala z desiatich členov, ich vodcom bol Igor Ďatlov. Deväť členov výpravy študovali na Uralskej štátnej technickej univerzite. Boli to: Priebeh výpravy Cieľom výpravy bol vrch hory Otorten (Отортен) v Sverdlovskej oblasti v pohorí Ural, ktoré sa nachádza približne 10 km od miesta nešťastia. Plánovaná trasa bola zaradená do najnáročnejšej 3. kategórie obťažnosti. Členovia výpravy boli skúsení horolezci, ktorí absolvovali niekoľko náročných túr a výstupov. Výprava dorazila 25. januára 1959 vlakom do mesta Ivdeľ (Ивдель), ktoré sa nachádza v Sverdlovskej oblasti v Urale. Následne sa nákladným vozidlom premiestnili do osady Vižaj (Вижай), posledného najbližšieho obývaného miesta od hory Otorten. Odtiaľ sa presunuli do opustenej geologickej oblasti, kde Juri Judin skupinu opustil kvôli zhoršenej revmatickej chorobe. Výprava tak pokračovala v deväťčlennom zložení. Podľa denníkov výpravy je možné vypátrať ich cestu do 31. januára, kde sa dostali na okraj horskej oblasti. V zalesnenom údolí zanechali nejaké potraviny a ďalšie menej potrebné vybavenie (celkovo 19 predmetov s váhou 55 kg), ktoré malo byť vyzdvihnuté na ceste späť. Miesto si označili jednou lyžou. 1. februára sa skupina začala pohybovať priesmykom smerom k hore Otorten. Pravdepodobne mali v pláne sa dostať na druhú stranu priesmyku, ale vzhľadom na zhoršené počasie, nízku viditeľnosť a snehovú búrku sa omylom odchýlili od plánovanej trasy a začali stúpať na horu Cholat Sjachyl. Neskôr si uvedomili svoju chybu a rozhodli sa utáboriť na zasneženom úbočí hory, hoci sa približne 1,5 km od nich nachádzal les, kde sa pred nepriaznivým počasím mohli ukryť. Juri Judin, jediný preživší, neskôr prehlásil, že skupina zrejme nechcela stratiť nadmorskú výšku do ktorej sa dostali, alebo Ďatlov chcel vyskúšať táborenie na úbočí hory. Pátranie a nález tiel Ďatlov sa predom dohodol so športovým klubom, že pošle telegrafom správu hneď, ako sa skupina vráti späť do osady Vižaj. Očakávalo sa, že sa tak stane najneskoršie 12. februára, ale taktiež sa počítalo s tým, že sa expedícia môže pretiahnuť. Preto na ich zmeškanie nikto nazačiatku nereagoval. Záchranná operácia začala až v chvíli, keď sa ozvali príbuzní členov expedície. Prvá pátracia skupina zložená so študentov a vyučujúcich sa vydala po stopách Ďatlovovej výpravy až 20. februára. Neskôr sa zapojili aj armáda a polícia. 22. februára sa k pátraniu v Djatlovskom priesmyku pripojilo niekoľko väzenských dozorcov z mesta Ivdeľ, pod vedením kapitána Černyševa. Okrem toho sa na pomoc a hľadanie zmiznutej skupiny prihlásili aj miestni mansijskí poľovníci. 23. februára bola skupina Borisa Slobcova vysadená pri hore Otorten, ktorá bola konečným cieľom Djatlovovej výpravy. Nasledujúci deň, 24. februára, vyliezli na horu a dospeli k záveru, že turisti sa až sem nikdy nedostali. Pátrací tím nenašiel žiadne záznamy, vlajky ani nič iné, čo by naznačovalo nedávnu návštevu skupiny. Až 25. februára Boris Slobcov a jeho skupina konečne objavili stopu lyží, o ktorej predpokladal, že patrí Ďatlovovi. Prvá záchranná skupina objavila zničené táborisko 26. februára. Michajl Šavarin, jeden zo študentov, ktorí stan objavili, prehlásil, že bol prázdny, z polovice roztrhnutý a pokrytý snehom. Na mieste boli nájdené topánky, oblečenie, peniaze, potraviny a ďalšie osobné predmety členov výpravy. Od táboriska pokračovali stopy smerom z kopca k okraju lesa, ktorý sa nachádzal na opačnej strane priesmyku severovýchodným smerom. Asi po 500 metroch boli stopy zaviate snehom. Na okraji lesa objavili členovia záchranného tímu pod veľkou borovicou ohnisko a telá Juriho Krivoniščenka a Juriho Dorošenka. Boli bez obuvi a oblečení v poškodenom spodnom prádle. Boli čiastočne obhorení a Krivoniščenkova pokožka na vonkajšej strane dlane na pravej ruke sa nachádzala v jeho ústach. Neďaleko ohniska sa nachádzala kôpka suchého nepoužitého dreva. Vetvy stromu boli polámané do výšky piatich metrov, podľa čoho môžeme usúdiť, že sa naň šplhali. Tomu odpovedal aj nález ľudskej kože na jeho kôre a odreniny na telách. V priestore medzi borovicou a táboriskom boli v ďalších dňoch nájdení ďalší traja mŕtvi. Podľa polohy tiel Igora Ďatlovova, Zinaidy Kolmogorovej a Rustemovi Slobodinovy sa zdá, že sa snažili dostať späť k stanu. Tela boli nájdené 420 metrov od borovice. Pátranie po zostávajúcich členov expedície trvalo viac než dva mesiace. 4. mája si horolezec Kurikov zo svojím psom najprv všimol kusy rozrezaného oblečenia a neďaleko od nich aj 4 chýbajúce telá, ktoré boli ukryté pod dvojmetrovou vrstvou snehu. Telá boli nájdené 75 metrov od spomínanej borovice. Niektorí mali na sebe kusy oblečenia, ktoré patrili iným členom skupiny. Vyšetrovanie Po náleze prvých tiel sa vykonala pitva, ale neboli nájdene žiadne zranenia, ktoré by viedli k smrti. Ako príčina ich bola uvedená hypotermia (podchladenie), hoci u Slobodina bola nájdená malá prasklina na lebke, no podľa záveru pitvy sa nejednalo o príčinu smrti. K zvratu došlo pri nájdení dalších štyroch obetí. U troch z nich boli ako príčiny smrti určené rôzne zranenia. Pri lebke Nikolaja Thibeaux-Brignolle boli nájdené viacnásobné zlomeniny spánkovej kosti s rozšírením do čelovej a klinovej kosti. Navyše mal Nikolaj pri sebe dvoje hodinky, ktoré sa zastavili v čase 8:19 a 8:39. Telá Ľudmily Dubininovej a Semjona Zolotarjova mali rozsiahle vnútorné zranenia, polámané rebrá a Sejmonovi dokonca chýbali očné guľe, v pravej ruke držal pero a zápisník a na krku mal zavesený fotoaparát. Podľa doktora Borisa Vovroždeného boli tieto tela vystavené extrémnej sile, ktorú prirovnal k autonehode. U Ľudmily Dubininovej bolo tiež zistené, že v jej ústnej dutine chýba jazyk. Aj napriek tomu, že sa teplota pohybovala hlboko pod bodom mrazu, boli niektoré telá nájdené takmer nahé a niektoré dokonca bez topánok, len v ponožkách, alebo úplne bosé. Ďalšie telá boli nájdené v roztrhanom oblečení z čoho sa dá usúdiť, že žijúci členovia výpravy ich strhli už z mŕtvych spoločníkov. Taktiež je možné, že sa u niektorých členov prejavilo takzvané paradoxné vyzliekanie, ku ktorému dochádza pri extrémnom podchladení v dôsledku vyplavení veľkého množstva stresového hormónu a narušenia kognitívnych funkcií, čo spôsobuje pocit tepla. V oboch prípadoch sa postihnutý začne vyzliekať, čím dôjde k strate telesnej teploty. Vyšetrovanie bolo uzavreté so záverom, že obete zomreli vplyvom spontánnej prírodnej sily, ktorú neboli schopný prekonať. Rovnako sa ukázalo, že nebol nájdený žiadny vinník udalosti. Zložky z vyšetrovanie boli uchované v tajnom archíve a objavili sa až v 90. rokoch, pričom niektoré záznamy chýbali. Z vyšetrovanie vyplývajú nasledujúce fakty: Šesť členov výpravy zomrelo na hypotermiu a ďalší traja na zranenia, ktoré utrpeli. Stan bol roztrhnutý zvnútra. Turisti zomreli 8 hodín po poslednom jedle. Radiačné testy ukázali zvýšenú prítomnosť radiácie na oblečení niektorých obetí. Neboli nájdené žiadne stopy niekoho iného okrem členov výpravy. Taktiež ani v okolitých cestách. Vzhľadom na silu a veľkosť zranení bolo tiež usúdené, že zranenia nemohol spôsobiť žiadny človek, pričom nebolo poškodené mäkké tkanivo. Obnovené vyšetrovanie V roku 2015 zahájil Vyšetrovací výbor Ruskej Federácie previerku záveru z roku 1959. Z nej vyplýva, že pôvodní vyšetrovatelia nedostatočne zvážili vplyv zlého počasia, ktoré zrejme zavinilo toto nešťastie. Podľa nových zistení dosahovala sila vetra osudnej noci rýchlosti hurikánu, zúrila snehová búrka a teploty sa navyše pohybovali okolo −40 °C. Vyšetrovatelia sa priklonili k názoru, že výpravu vytiahla zo stanu lavína, hoci v mieste táboriska sa kvôli malému sklonu lavíny takmer nevyskytujú. Podľa nich sa výprava pri hlbokom úkryte pred vetrom narušila pevnú snehovú dosku, ktorá sa v priebehu noci uvoľnila a zosunula stan, ktorý čiastočne zablokoval jeho vstup. Skupine tak neostávalo nič iné, ako sa prerezať von a pokúsiť sa o dosiahnutie úkrytu v lese. Krivoniščenko a Dorošenko boli oblečený najhoršie, preto sa dostali len k borovici, kde si urobili oheň, no dvojici sa zahriať nepodarilo. Zbytok výpravy sa rozdelil na dve skupiny, keď sa trojica Ďatlov, Slobodin, Kolgomorová neúspešne pokúsila vrátiť do stanu pre spacie vaky, zatiaľ čo ostatní hľadali miesto na dočasný úkryt. Asi 70 metrov od borovice sa pod nimi prepadla snehová vrstva narušená potokom a traja z nich utrpeli smrteľné zranenia. Teórie K záhadnému úmrtiu členov výpravy v Ďatlovom priesmyku sa objavili celé rady teórií, z ktorých bola každá spochybnená a vyvrátená. Lavína Za: Hluk lavíny mohol donútiť skupinu bez premýšľania vyskočiť zo stanu a utekať smerom z kopca. Pretože teplota bola hlboko pod bodom mrazu, mohlo u niektorých dôjsť k bezvedomiu z podchladenia už po 15 minútach. Na snímkach z nálezu stanu sú jasne všimnuteľná a viditeľná snehová pokrývka na jeho boku. Podľa niekoľko štúdií a oficiálneho vyšetrovania je lavína najpravdepodobnejšou príčinou nešťastia. Proti: Oblasť Cholat Sjachyl nie je náchylná na lavíny. Sklon svahu činí len 16 stupňov a svah meria len 300 metrov. Aj keby veľký príval snehu a silný vietor lavínu uvoľnil, bola by tak slabá a pomalá, že by skupinu skúsených horolezcov pravdepodobne nedonútila k náhlemu úteku. Okrem toho môžeme zo stôp usúdiť, že všetci zostúpili bez ponáhľania. Útok skupiny ľudí Za: Niekoľko desiatok kilometrov od miesta nešťastia sa nachádzal gulag, z ktorého mohla utiecť skupina väzňov. Prebiehať tu mohlo aj tajné vojenské cvičenie. Juri Judin pri katalogizácií vecí zo stanu označil dioptrické okuliare a vojenský vak na obuv, ktoré nepatrili nikomu z výpravy. Zo stanu zmizla tiež tabuľka čokolády. Proti: Zranenia neboli spôsobené človekom. V stane nechýbalo jedlo, peniaze ani oblečenie, ktoré by sa útočníkom v nehostinnom prostredí hodilo. Cudzie predmety zo stanu mohli patriť aj ľuďom zo záchranárskej skupiny. Tí tiež mohli zjesť chýbajúcu tabuľku čokolády. Jeden z členov pátracej skupiny priznal, že po náleze stanu vypili lekársky alkohol, ktorý tam našli. Tajné dokumenty neobsahovali informácie o úteku, gulagu či vojenskom cvičení. Katabalitický vietor Za: Katabalitický vietor (horský vánok) je pomerne vzácny meteorologický úkaz, keď vzduch vplyvom rozdielnych teplôt medzi vrcholom a úpätím hory „steká“ po jeho úbočí a kopíruje terén. V roku 1978 zrejme katabalitický vietor spôsobil úmrtie deviatich turistov na švédskej hore Anarisfjällen. Podľa teórie z roku 2019 horský vánok strhol stan a kvôli jeho extrémnej sile ho nebolo možné opäť postaviť ani jednoducho opustiť. Skupina sa prerezala von, stan označila rozsvietenou baterkou a odišla hľadať úkryt v lese. Tu šesť ich členov umrzlo a traja zomreli pri stavbe snehového úkrytu, ktorý sa na nich zrútil. Proti: V minulosti bol v skutočnosti zaznamenaný horský vánok s rýchlosťou 300 km/h, teda so silou hurikánu 5. stupňa. Táto rýchlosť sa dosahuje iba v arktických oblastiach, kde tento jav umožňuje prítomnosť veľkých vodných plôch a rozsiahlych zalesnených nížin. Na horských úbočiach sa rýchlosť vetra pohybuje väčšinou okolo 30 km/h, čo k strhnutiu stanu nestačí. Útok zvieraťa Za: Niektorý bádatelia popísali niekoľko zárezov v stane ako vytvorené pre pozorovanie niečoho, čo sa pohybovalo v jeho okolí. Taktiež stopy na borovici mohli vypovedať o tom, že sa skupina snažila zistiť, či sa nebezpečné zviera stále pohybuje okolo stanu. Táto oblasť je známa výskytom veľkého množstva vlkov a medveďov. Útok mohol spôsobiť aj sob či rosomák. Jedna z mansijských kresieb, ktorú skupina vyfotila, popisuje ulovenie medveďa v oblasti okolo hory. Proti: Na telách neboli nájdené žiadne stopy po zuboch či škrabaní. V okolí stanu neboli nájdené stopy zvierat. Yeti Za: Medzi dokumentmi výpravy sa našla zmienka o tom, že sa v okolí Otortenu pohybuje tzv. Yeti. Podľa dokumentárneho filmu televíznej stanice Discovery Channel s názvom Russian Yeti: The Killer Lives existuje pre toto tvrdenie celá rada dôkazov, napr. jedna z nájdených fotografií výpravy odfotená Nikolajom Thibeaux-Brignolleom obsahuje záhadnú postavu vystupujúcu z lesa, v okolí stanu bola nájdená veľká stopa. Mansijčania sa do miest obávajú chodiť, v sovietskych archívoch sa majú nachádzať dokumenty o operáciách s cieľom nájsť Yetiho v tejto oblasti. Niektorým členom výpravy chýbal jazyk, nos či oči, čo mohlo naznačovať brutálny útok silného tvora. Proti: Zápis bol súčasťou akéhosi recesického časopisu, ktorý si skupina pre zábavu skupina vytvorila, obsahoval veľa ďalších tém. Úryvok pôvodne hovoril o seminári na tému výskytu Snežných ľudí v okolí hory Otorten, čím mohli členovia výpravy myslieť aj sami seba. K absencií nosu, očí a jazyka mohlo zrejme dôjsť vplyvom poveternostných podmienok či zvierat. Otrava metanolom Za: Medzi príznaky otravy metanolom môže patriť znížená úroveň vedomia, zhoršená koordinácia, vracanie, bolesť brucha a špecifický zápach z úst. Po konzumácií 5-10 ml dochádza k trvalej slepote, alebo smrti. Počas večere, keď bola skupina hladná a smädná, niekto úmyselne, či omylom pridal do jedla metanolové palivo do sporáka. Suchý lieh bol v tom čase známy, ale dodával sa iba oficiálnym expedíciám. Zástancovia tejto teórie poukazujú na nasledujúce aspekty správania turistov, ktoré by sa dali vysvetliť otravou metanolom: rozrezanie stanu vo vnútri - znížená úroveň vedomia, slabá koordinácia zostupovanie po svahu vedľa seba, namiesto toho, aby sa držali za ruky - slepota rezanie konárov na založenie ohňa, zatiaľ čo okolo cédra leží suché drevo - slepota vysoké množstvo moču v Ďatlovovom močovom mechúre, okolo 1000 cm3 - zlyhanie obličiek Proti: Podľa viacerých zdrojov používala skupina na varenie iba drevo. Varič sa našiel v rozobratom kufríku, pretože sa v stane nenachádzalo žiadne tekuté jedlo, do ktorého by sa jedlo dávalo. Skupina si v tú noc krájala mäso. Likvidácia jedenásteho člena výpravy Za: Pri vyšetrovaní bolo nájdených 11 párov lyží, hoci oficiálny počet účastníkov výpravy bolo 10. Na jednej z fotografií pózuje Slobodin v prepálenej bunde, ktorá mu nepatrila. Na ostatných záberoch túto bundu nikto zo známych členov výpravy nenosí, preto mohla patriť niekomu, kto na fotografií nie je. Nadácia Ďatlovovej výpravy obdržala fotografiu mŕtveho muža ležiaceho v snehu. Táto fotografia bola nadáciou cenzurovaná, no neskôr sa objavila necenzurovaná verzia, kde sa podľa vzhľadu a fotografie nejedná o nikoho zo žiadneho člena výpravy. Špekuluje sa o tom, že jedenástym členom mohol byť človek, na ktorého likvidácii mali záujem členovia tajných služieb, ktorí výpravu sledovali. V noci na výpravu zaútočili a tohto člena zavraždili. Ostatní sa dali na útek, ale postupne boli zabití alebo umrznutí. Tajné služby potom jedenásteho člena dôkladne utajili. Proti: O existencií 11. člena výpravy by vedel Juri Judin, taktiež členovia turistického klubu či ľudia, ktorých výprava po ceste stretla. Jedenásty pár lyží brala výprava zámerne a v zozname výbavy boli uvedené ako náhradné. Tieto lyže sa tiež nenašli pri stane ako ostatné, ale v lese, kde si ich zrejme plánovali vyzdvihnúť po ceste späť. Nikto ich teda pri výstupe na Cholat Sjachyl nepoužil. Podľa Kolmogorovej denníka bunda patrila „Jurkovi“, čím mohla myslieť Krivoniščenkovi, alebo Dorošenkovi. Fotografia zrejme pochádzala z vyšetrovania vraždy študenta Ožegova, ku ktorému došlo v máji 1959 a nijak nesúvisela s touto udalosťou. Politicky motivovaný útok Za: Po smrti študentov sa na ich škole objavila informácia, že sa študenti pokúšali o útek na západ, kde boli dostihnutí a zavraždení. Časť z nich mala byť vyhnaná zo stanu bez oblečenia, kde umrzla, a zvyšok bol zavraždený a hodený do diery. Jeden z pilotov dosvedčil, že stan bol nájdený skôr, než k nemu dorazila podzemná pátracia skupina. Jedna z teórií tiež hovorila o tom, že sa turisti stáli svedkami nelegálnej aktivity páchanou vysoko postavenými členmi armády. Členovia výpravy taktiež mohli byť zavraždení na inom mieste a následne boli prenesení na Cholat Sjachyl. Podľa pitvy mali telá Slobodina, Dorošenka a Kolmogorovovej posmrtné škvrny umiestnené na opačnej strane, než kde sa dotýkali zemi. Proti: Teóriu o úteku na západ odmietol Judin s tým, že všetci členovia výpravy boli oddaní komunisti. Zranenia troch členov výpravy neodpovedali útoku iného človeka. Napríklad pri zhodení z helikoptéry by došlo k väčšej deštrukcií tiel. Posmrtné škvrny mohli byť v skutočnosti omrzliny. Referencie