Tulpininkai

Tulpininkai (vok. Tulpeningken, nuo 1938 m. Tulpeningen, po 1946 m. Zarečnojė, rus. Заречное) – gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities šiaurės rytinėje dalyje, Krasnoznamensko rajone, 5 km į šiaurės rytus nuo Lazdynų, prie Šešupės. Istorija Pirmąkart minimi 1625 m. (Tulpenigen). Po 1709–1710 m. maro kaimas išvengė didžiosios vokiškosios kolonizacijos: 1728–1845 m. mokesčių mokėtojų sąrašuose beveik visų minimų ūkininkų pavardės – lietuviškos: Klaudzaties, Bartschaties, Isokatis, Jurglaities, Siemokaties, Dodelaties, Ohnusaties, Brosaties, Wetschkaties, Schellinaties, Naujocks, Willimatis ir kitos. 1785 m. Tulpininkai buvo karališkųjų valstiečių kaimas su 19 ugniakurų (gyvenamųjų pastatų), 1823 m. – kaimas su 69 gyventojais. 1854 m. Tulpininkuose buvo vėjo malūnas, 17 gyvenamųjų pastatų ir 195 gyventojai. Iki 1723 m. priklausė Ragainės valsčiaus šaltyšiaus administruojamai Lazdynų seniūnijai, 1723–1818 m. – Įsruties apskrities Liepgalio domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Juknaičių valsčiaus kaimas. Tikintieji priklausė Lazdynų evangelikų liuteronų parapijai. 1905 m. Tulpininkuose buvo 47 gyvenamieji namai, 449 gyventojai, iš jų – 196 lietuviai (44 %, 16 katalikų). 1929 m. prie Tulpininkų prijungta Šionhofo girininkijos sodyba (Försterei Schönhof, nuo 1938 m. – Försterei Tulpeningen; 7 gyventojai 1905 m.). Kaime buvo mokykla (mokytojai minimi nuo 1769 m.), pašto ir telegrafo skyrius, plytų fabrikėlis, svečių namai, kolonijinių prekių krautuvėlė, veikė perkėla per Šešupę. Į šiaurę nuo kaimo plytėjo Trapėnų-Lubėnų giria, Šešupėn tekėjo Kumpupio upelis. Po Antrojo pasaulinio karo pasikeitė gyventojų sudėtis: senieji gyventojai vokiečiai ir suvokietėję lietuviai artėjant frontui pasitraukė į Vokietijos gilumą, vietoj jų atkelta kolonistų iš Sovietų Sąjungos. Sovietmečiu prie Tulpininkų prijungti Vaitikaičiai. 1946–2008 m. buvo Nemanskojės, Chlebnikovo apylinkėse, nuo 2008 m. – Aleksejevkos kaimo gyvenvietėje. Gyventojai Šaltiniai