המוזיאון לתולדות הגולאג

המוזיאון הממלכתי לתולדות הגולאג (ברוסית: Госуда́рственный музе́й исто́рии ГУЛА́Га) הוא מוזיאון במוסקבה המוקדש לזכר קורבנות הדיכוי הסטליניסטי. הוקם בשנת 2001 ביוזמת הסופר, העיתונאי והפובליציסט אנטון אנטונוב-אובסנקו, שהיה במחנות יותר משלוש עשרה שנה. תערוכת הקבע הראשונה התמקמה בבית על רחוב פטרובקה. מאז 2015 ממוקם המוזיאון בבניין בסמטת סמוטיוצ'ני 1. היסטוריה הקמה המוזיאון נוסד בשנת 2001 ביוזמתו של הסופר, העיתונאי והפובליציסט אנטון אנטונוב-אובסנקו, שבילה יותר משלוש עשרה שנה במחנות הגולאג. הוא דוכה בעקבות אביו, המהפכן ולדימיר אנטונוב-אובסיינקו, שהורשע בשנות ה-30 כאויב העם. כדי להתאים את התערוכות העבירה עיריית מוסקבה למוזיאון בית מהמאה ה-18 ברחוב פטרובקה 16, ליד בניין משרד התובע הכללי. עד לתחילת המאה העשרים היו בבית זה דירות ועם כניסת מערכות החום בשנת 1917 – דירות קהילתיות. התערוכה מבוססת על אוסף מסמכי ארכיון ותיקים אישיים של אסירים, שנתרמו למוזיאון בשנים 2001–2002 על ידי איגוד הקורבנות של דיכוי פוליטי בלתי חוקי במוסקבה. בשנים 2001–2004 עבר הבניין שיקום ובמהלכו הוחלפו מערכות התקשורת והחלל הפנימי הותאם לצורכי המוזיאון. עם זאת, השטח הקטן של הבית לא אפשר ארגון ספריית מוזיאונים, אולם קולנוע ואולם הרצאות. מעבר בשנת 2012, רשויות העיר החליטו להעביר את המוזיאון לבית שנבנה בשנת 1908 בסמטת סמוטיוצ'ני. משנת 2012 עד 2014 שופץ הבניין: התקרות הפנימיות שוחזרו, הוקמו מרחבים לספריית המוזיאון, אחסון כספים, כמה אולמות קולנוע ואולם הרצאות נפרד. הלבנה האדומה של חזית הבניין צופתה בחוט נחושת: על פי רעיון האדריכלים, בעוד כמה שנים, כתוצאה מתהליך החמצון, הנחושת תשחיר, מה שישקף את הסמליות של הדיכוי. פתיחת תערוכת הקבע בכתובת החדשה התקיימה בשנת 2015. הנהלת המוזיאון גם הודיעה על תוכניות להקים מתחם זיכרון המוקדש לקורבנות הדיכוי הפוליטי. זה היה אמור לכלול את גיא ההריקה בקומונרקה ששימש את הנ.ק.ו.ד, אבן סולובצק, כמו גם "בית הירי" ברחוב ניקולסקאיה בעיר. נכון לשנת 2018, המוזיאון הוא המוסד היחיד ברוסיה המוקדש לקורבנות הדיכוי הסטליניסטי. תערוכות עיצוב חללי התצוגה מספרים על ההיסטוריה של המחנות שנוצרו בברית המועצות בשנים 1920–1930, שם אסירים ריצו עונשים בגין עבירות פליליות ופוליטיות. חיי היומיום שלהם כללו עבודה פיזית: פיתוח אדמות שקשה להגיע אליהם, כריית פחם וזהב, בניית מסילות ברזל וערים. במהלך קיומם של המחנות שהו בהם יותר מ-20 מיליון איש. במשך זמן רב עובדת הדיכוי הופרכה על ידי השלטונות הסובייטים והארכיונים סווגו כסודיים ביותר. הגישה אליהם התאפשרה רק לאחר קריסת ברית המועצות בשנת 1991. חלל התצוגה בנוי על עיקרון פסיכולוגיעת האגו, המבוסס על ניסיון להבין אירוע טרגי באמצעות חוויה של מישהו אחר. אוסף המוזיאון כולל מכתבים של אסירים, חפציהם האישיים, חומרי ארכיון, ציורים ותצלומים, וכן מתקנים דקורטיביים המאפשרים לשחזר את אווירת המחנות. האקספוזיציה שוכנת בשמונה אולמות, שכל אחד מהם מוקדש לשלב אחר של הדיכוי הסטליניסטי. כל החדרים מחוברים באמצעות גרם מדרגות פתוח, המאפשר למבקרים לטפס על האובייקטים של המוזיאון. לדברי אוצר המוזיאון רומן רומנוב, גישה כזו לתפיסת האקספוזיציה מאפשרת לאדם הפשוט להזדהות רגשית עם האסירים. אולמות ומוצגים שני החדרים הראשונים מעוצבים כפחונים. דלתות, דרגשי כלא, כמו גם אור וקול בצורת רעש מכני מונוטוני משחזרים לחלוטין את אווירת המחנות. ככלל, אסירים ישנו על דרגשים מוצקים או קומתיים, שיכולים להכיל עד שישה אנשים. המסכים התלויים על הקירות משדרים קטעי וידאו עם רשימות המוצאים להורג, סרטים תיעודיים ויומנים. הרצפה באולם הראשון מרופדת בריבועים בהיקף 6–10 מטר, מה שמעיד על גודלם הסטנדרטי של התאים במחנות. בחדר הסמוך מוצגים פריטיהם האישיים של האסירים והערות שכתבו על דברים מאולתרים. אחת מהוויטרינות מכילה מגפיים, ז'קט מרופד, מכנסיים ומזוודה קטנה - סט אסירים סטנדרטי. מהגולאג עלה הביטוי "אני נושא איתי הכל". כרזות תעמולה, מסכים המתעדים משפטי ראווה וראיונות עם הקורבנות תלויים מהתקרה. יש אזור אינטראקטיבי בו מבקרים יכולים להרכיב את תעלת הים הלבן-הים הבלטי (שנבנתה על ידי אסירים) באמצעות פאזל. התערוכה כוללת גם סט דלתות כלא, ארונות קבורה, מוצרי ברזל, אזיקים, כספות בהן נשמרו תיקים אישיים, וכן אלבום עם תצלומים ממחנה סולובקי, שהועבר לאוסף על ידי הנהלת מוזיאון סרגיי קירוב. בחדר הרביעי תלויה מפה אינטראקטיבית של מערך הגולאג, שמראה גם את התפקיד שמילאו האסירים בבניית המערכת התעשייתית של ברית המועצות. בשל סודיות החומרים הארכיוניים והיעדר נתונים מדויקים, יוצרי המפה חוו קשיים גדולים בהרכבתה. לדברי איליה אודובנקו, שהיה ממייצרי התערוכות: הגולאג הוא, קודם כל, חלל: מרחב הצריפים, מרחב אזור המחנה, חלל המחנה ולבסוף מרחב המדינה. ללא פיתוח חשיבה גאוגרפית, אי אפשר לדמיין את ההיסטוריה של [מערך] הגולאג, שהמרחב שלו משתרע מהים הבלטי וחצי האי קרים עד צ'וקוטקה וסחאלין. חדר נפרד מוקדש למשפט הרופאים. באולם נשמרים מסמכים וחפצים אישיים של האסירים, כמו גם מסכים המשדרים תיעוד של שחרור האסירים ויום הלווייתו של סטלין. בסמוך יש אולם קולנוע, בו מוצגים ראיונות של קורבנות ועובדי מחנות דיכוי. חלל התצוגה מסתיים בשמות הנציגים הגולים של האינטליגנציה. ביניהם היו הסופר אלכסנדר סולז'ניצין, מהנדס רקטות החלל סרגיי קורוליוב, מעצב המטוסים אנדריי טופולב, הארכיבישוף לוקה וואינו-יאסנצקי, המשורר לב גומיליוב ואחרים. תערוכת המוזיאון ספגה ביקורת על משחוק מוגזם, מה שמוביל להבנה פשוטה מדי של הנושא. לקריאה נוספת קישורים חיצוניים אתר האינטרנט הרשמי של המוזיאון לתולדות הגולאג (ברוסית) המוזיאון לתולדות הגולאג, ברשת החברתית פייסבוק המוזיאון לתולדות הגולאג, ברשת החברתית X (טוויטר) המוזיאון לתולדות הגולאג, ביישום טלגרם המוזיאון לתולדות הגולאג, ברשת החברתית אינסטגרם המוזיאון לתולדות הגולאג, ברשת החברתית VK אוסף מקוון של מוזיאון הגולאג באתר עיריית מוסקבה המוזיאון לתולדות הגולאג, סרטון באתר יוטיוב הערות שוליים