בית הכנסת הגדול בסיביו

בית הכנסת הגדול של סיביו (ברומנית:Sinagoga Mare din Sibiu) הוא בית הכנסת המרכזי של יהודי העיר סיביו בחבל טרנסילבניה ברומניה, השוכן ברחוב קונסטיטוציאי ("החוקה") מספר 11 (בעבר Só utca/Salzgasse - "רחוב במלח") הוא נבנה בין השנים 1898-1898, בסגנון אקלקטי עם צביון נאו-רנסאנס פלורנטיני ייחודי. בשנת 2015, נכלל בית הכנסת הגדול של סיביו ברשימת המונומנטים ההיסטוריים במחוז סיביו עם קוד הסיווג SB-II-m-B-12071 Biserica a fost construită în 1898, fiind unică printre sinagogile fostului Regat al Ungariei, în stil renascentist florentin. היסטוריה של יהודי סיביו ושל בית הכנסת ימי הביניים על פי אגדה מקומית, הנוכחות היהודית באזור סיביו מתוארכת להתקופה הרומית המלומד ההומניסט הסקסוני-טרנסילבני יוהנס לבל (בערך 1490-1566), כומר לותרני, כתב ב-1559 שיר בלטינית המוקדש לעיירה טלמצ'ו, הממוקמת כ-20 ק"מ מסיביו. בשיר זה, הוא מציין שהעיר נוסדה על ידי יהודים בימי דקבלוס, מלך דאקיה במאה ה-1, כאשר שם אותו היישוב מקורו בתלמוד. שיר זה זכה לתהילה מסוימת באותה תקופה, אך טענותיו נדחו על ידי היסטוריונים רבים המומחים ביהדות שגילו כמה סתירות בסיפורו. נראה כי מקורה של השערה זו היה טמון בדמיון בצליל בין תלמוס, שם אותה העיירה בלטינית, והמילה "תלמוד". במסמך מיום 26 באוגוסט 1481, מוזכרת עדותו של תושב בשם יוחנן ינשאתר. זה היה כנראה היהודי הראשון שנודע בסיביו. סדרה של מסמכים מאוחרים יותר מעידה על נוכחותם של סוחרים ובעלי מלאכה יהודים, אך מספרם מוגבל מאוד, עד שנאסר עליהם להישאר בעיר התקופה המודרנית עד המאה ה-19, נאסר על יהודי טרנסילבניה להתגורר בערי המדינה. בצו מיום 4 ביולי 1781 , התיר הקיסר האוסטרי יוזף השני ליהודים להתיישב רק בעיר אלבה יוליה, בתנאי שיהודים אלה נולדו בטרנסילבניה או חיו בה לפחות 30 שנה. באופן רשמי, לא התגוררו יהודים בסיביו, אך בכל זאת היו יהודים ששכרו בתים בפאתי העיר. התיישבות היהודים בסיביו התרחשה זמן קצר לפני 1850, כאשר היהודי הראשון שקיבל , ב-31 ביולי 1845, את הזכות להתיישב בעיר היה י. אהרון מבידיו (בודין), כיום במחוז ביסטריצה-נסאוד, אחרי תאריך זה, הגיעו יהודים במספרים גדולים. עם זאת, תושבי סיביו הסקסונים התנגדו להתיישבותם של היהודים , כפי שצויין במאמר שפורסם בשנת 1850 בעיתון "Siebenbürger Bote" (הקורייר הטרנבילבני): (מצוטט בתרגום ב-Ziarul de Sibiu Istoria evreilor sibieni"9 mai 2005) בית הקברות היהודי הראשון נפתח בסיביו ב-1 ביולי 1855 בשכונת לזרט, ופעל שם עד תחילת המאה ה-20.. בית קברות יהודי נוסף נפתח לאחר מכן בתוך בית הקברות העירוני החדש ליד דומבראווה סיביולוי, אשר הופעל החל משנת 1907. בשנת 1860 הוקם מניין קבוע לניהול התפילה בציבור ובשנת 1876 אורגנה הקהילה. בשנת 1868 בנסיבות הקרע ביהדות הונגריה היא בחרה להכריז על עצמה כיהדות אורתודוקסית ובשנת 1878 נבנה בית כנסת ראשון, אשר עד מהרה הפך קטן מדי. בשנת 1881 נפוצה במקום עלילת דם כאשר היהודים נחשדו ברציחות פולחניות, ולאחר מכן הוכרזו כחפים מפשע. בשנת 1890 מנתה האוכלוסייה היהודית 1,307 תושבים, שהיוו 4% מכלל אוכלוסיית העיר. רב האורתודוקס ארמין הורוביץ (1869–1934) היה רב הקהילה החל משנת 1890. בית הכנסת הגדול של סיביו נבנה בין 1898 ל-1899. אחרי שהושג המימון הדרוש לבניית בית הכנסת, ראש הקהילה היהודית של סיביו, יוזף שוורץ, הזמין את האדריכל ההונגרי פרנץ סלאי לבנות את בית הכנסת, וקבע את תאריך השלמתו כתחילת חגי תשרי בשנת 1899. המאה ה-20 בתקופה שבין מלחמות העולם, מספר היהודים בסיביו נותר קבוע יחסית: אחרי איחוד טרנבילבניה עם ממלכת רומניה בשנת 1920 איחוד טרנסילבניה עם רומניה, בשנת 1920 חיו בסיביו 1,248 יהודים, שהיוו 3.88% מאוכלוסיית העיר, שמנתה 32,156 תושבים. מתוכם, 1,238 היו "בני דת משה". על פי מפקד האוכלוסין של 1930, חיו בעיר 1,308 יהודים, כלומר 2.7% מאוכלוסייתה, שמנתה 49,345 תושבים. כמו רוב תושבי העיר, יהודי סיביו היו בעיקר דוברי גרמנית ומעטים ידעו הונגרית או, לאחר מלחמת העולם הראשונה, רומנית. קהילה בשם "ספרדית", למעשה חסידית, של "נוסח ספרד נוסדה בשנת 1923. אחרי הקונגרס הציוני הראשון,בתקופה שבין המלחמות החלה התנועה הציונית את פעילותה בעיר וצמחה במהירות . בשנת 1919 הקימה הקהילה בית ספר יהודי וגם ארגנה גני ילדים. בימי מלחמת העולם השנייה, מספר היהודים בסיביו גדל בעיקר כתוצאה מגירושם של יהודים מכפרים ועיירות קטנים כמו כן מהגעת מספר יהודים מערי הכיבוש ההונגרי בצפון מערב טרנסילבניה, בעקבות תכתיב וינה של 1940. אף על פי שהוטרדו ממעשי חברי הארגון הנאצי DVR (Deutsche Volkspartei Rumäniens) (המפלגה העממית הגרמנית של רומניה) של המיעוט הגרמני , יהודי דרום טרנסילבניה שנותרה תחת השלטון הרומני לא סבלו מגירושים למחנות השמדה, בניגוד למה שקרה לבסוף בטרנסילבניה הכבושה על ידי הונגריה בשלהי שלטונו של מיקלוש הורטי. על פי נתונים מארכיון עיריית סיביו, בנובמבר 1945 חיו בעיר 1,708 יהודים, בעוד שבשנת 1949 מספר היהודים עמד על 1,900. בימי המשטר הקומוניסטי (1947–1990) מספר היהודים בסיביו ירד בהתמדה, בעיקר כתוצאה מעלייה לישראל. בשנת 1956 מנתה הקהילה היהודית של סיביו 762 חברים , אך עשר שנים לאחר מכן (בשנת 1966) היו בעיר רק 211 יהודים. בתקופת הדיקטטורה של ניקולאיה צ'אושסקו הייתה תוכנית להריסת בית הכנסת בסיביו, אולם הבניין ניצל בזכות התערבות האדריכל הסקסוני אוטו צקליוס. התקופה הפוסט-קומוניסטית אחרי המהפכה הרומנית, בניין בית הכנסת המשיך להתדרדר עקב מחסור בכסף לתיקונים. חפצי הזהב והכסף העיקריים נגנבו.. על מנת להגן על הבניין החל משנות ה-90, יהודי סיביו החלו לקיים את תפילותיהם בבית קטן הממוקם בחצר בית הכנסת. באותה תקופה נותרה הקהילה היהודית בסיביו ללא רב. בית הכנסת הפסיק את פעילותו בשנת 1999. בעוד שביקרה בסיביו בעת פסטיבל התיאטרון הבינלאומי של סיביו ביוני 2005, הודיעה רודיקה רדיאן-גורדון, שגרירת ישראל ברומניה, כי בית הכנסת בסיביו ישוקם בכספים שהוקצו על ידי ממשלת מדינת ישראל, והוא ייכלל במעגל התיירותי והתרבותי במסגרת התוכנית "סיביו - בירת התרבות האירופית בשנת 2007". התוכנית נועדה לארגן בבנין אירועי תרבות שונים. בשנת 2006 נותרו בעיר רק 24 יהודים, רובם קשישים. כלל מיוחד אומץ לניהול התפילות, לפיו התפילה נערכה רק אם לפחות מחצית ועוד אחד מהגברים היהודים השתתפו. חבר קהילה בן 82 היה היחיד שידע לקרוא בתורה, אך לא היה מסוגל לתרגם את הקטעים הדתיים לשפה הרומנית. היהודים האחרים הקשיבו למה שקרא, אך כל אחד מהם התפלל בשפה שהכיר הכי טוב. דלת בית הכנסת הייתה נעולה, ופנים בית הכנסת היה במצב מוזנח, מכוסה בקורי עכביש. ברשימת בתי הכנסת ברומניה שפורסמה בספר "שבעים שנות קיום. שש מאות שנות חיים יהודיים ברומניה. ארבעים שנות שותפות FEDROM – JOINT", בעריכת פדרציית הקהילות היהודיות של רומניה בשנת 2008, נכתב כי בית הכנסת הגדול של סיביו אינו פעיל עוד. אדריכלות בחוץ בית הכנסת הגדול של סיביו הוא מבנה ייחודי בעיר. הוא נבנה בסגנון אקלקטי בעל צביון נאו-רנסאנס פלורנטיני שהבדיל אותו משאר בתי הכנסת בממלכת הונגריה לשעבר.הצביון נאו-רנסאנס פלורנטיני אפיין את הווילות ואת הארמונות שבשדרות אנדראשי בבודפשט. הבניין מורכב מגוף מלבני בעל שתי קומות, בעל שלושה חלקים מחולקים על ידי משטחים דקורטיביים מטויחים. עמודי הפינה של המיבלט (risalto) המרכזי מוכתרים בצריחונים. החזית הראשית מצופה בלבנים אדומות גולמיות, עם חמישה מפרצים (שניים צדדיים ושלושה במרקיזה), המתוחמים על ידי עמודים מלבניים בצבע צהוב בהיר. קומת הקרקע מנותקת מהקומה הראשונה על ידי חגורה ופריז אבן מעוטר במוטיבים צמחיים. בחלקה העליון של החזית גמלון ישנו משולש , המופרד מגוף הבניין על ידי פריז של טריפוריות ניאו-רומנסקיות. בין הגמלון למפרץ המרכזי, עוצבה טראסה קטנה עם מעקה אבן ועם מוטיבים בארבעה עלים. הגמלון ממוסגר על ידי שני עמודים מלבניים, כל אחד מהם מסתיים באבקוס מתומן המסתיימת בכיפה. מעל הגמלון ניצב אלמנט דקורטיבי, המייצג את לוחות עשרת הדיברות החרוטים באבן. דלת הכניסה והחלונות מסתיימים בחלק העליון בצורת חצי עיגול. ישנם שני חלונות בכל מפרץ (אחד בכל קומה). החלונות מלבניים, מסתיימים בחלק העליון בצורת חצי עיגול. השדה הזכוכיתי העליון שלהם מעוטר במגן דוד. לכל החלונות מסגרת אבן לבנה בחלק העליון, המסתיימת בקשת שבורה. החלון בקומה הראשונה של המפרץ המרכזי הוא כפול בנפחו, בעל שני כנפי כניסה. לבית הכנסת שלוש כניסות: אחת מרכזית (בחזית הראשית) ושתיים בכל חזית צדדית. הגישה לכל שלוש הכניסות היא מפלטפורמה עם ארבע מדרגות. הכניסה הראשית היא מהחזית הראשית שבה יש דלת עץ עם שני כנפי כניסה, עם חלון גג מזכוכית צבעוני מעוטר במגן דוד. מעל הכניסה המסגרת מסתימת בקשת שבורה, שעליה כתובת באותיות עבריות כאשר בקצה הקשת נמצא כוכב קטן בעל שש כנפי כניסה. נוסח הכתובת הוא כדלקמן: "עבדו את ה' ביראה וגילו ברעדה" ומייצג פסוק מתוך תהילים ב', יא. משני צידי פתח זה נמצאים שני פנסים עשויים ברזל יצוק. החזיתות הצדיות זהות, מאורגנות בשישה מפרצים. המפרץ הראשון הפונה לחזית הראשית מכוסה באותו דגם בנוי לבנים. שאר המפרצים זהים, עם דגמים דומים, אך על קיר בטון. בית הכנסת מוקף בגדר קטנה, עם שערי ברזל יצוק פשוטים. לשער המסורג שתי דלתות מתנדנדות ומעליו מגן דוד. פנים לפנים בית הכנסת תכנון בזיליקלי כמו פלורנטיני עם שלוש ספינות מוקפות על ידי טריבונות עם קשתות בצורת טריפוריום, שבהן ממוקמות יציעי עזרת הנשים. האולם הגדול צבוע באפור, עם קישוטים מגולפים רבים מאוד, עם קשתות חצי עגולות מעוטרות במוטיבים מוריים על התקרה המרכזית. האולם מואר באופן טבעי על ידי חלונות רבים בקומת הקרקע ובקומה הראשונה. הקשתות בסגנון מורי חוזרות על עצמן בין העמודים המרובים של מעקה עזרת הנשים. מחיצת עזרת הנשים היא גם בסגנון נאו-רנסטנס. תקרת הקסטות מעוטרת בשיבוץ ציורים ביד בסגנון נאו-רנסאנס. ארון הקודש ממוקם בתחתית גומחה חצי עגולה בקיר המזרחי של האולם. מעל ארון הקודש, הקיר מעוטר בכחול עז, עם חלון גג ויטראז'. ארון הקודש עשוי מעץ מגולף והוא מעוצב כגמלון חזית בית הכנסת. הוא מכוסה כולו בוילון שנהב רקום בחוטי זהב, מופרד על ידי פרוכת כבדה בצבע ארגמן-אדום, גם היא רקומה. הבימה (הדוכן ממנו קוראים את התורה) ממוקמת לפני ארון הקודש, מוקפת בארבעה עמודי עץ מגולפים להפליא עם כותרות מורכבות, שעליהן מונחים פנסים. גלריה הערות שוליים קישורים חיצוניים jewish virtual library לפי Yehuda Marton, Paul Schweiger (ed II) in Encyclopedia Judaica, Gale Group 2008 לקריאה נוספת Klein Rudolf: Zsinagógák Magyarországon, 1782–1918. Bp., 2011, 246–50. o. Komoróczy Géza: A zsidók története Magyarországon, II. köt. Pozsony, 2012. עמ' 290