Ghetto Litzmannstadt

Ghetto Litzmannstadt var en jødisk getto opprettet av den tyske okkupasjonsmakten i 1939 i den polske byen Łódź, dit jøder ble tvangsflyttet, og derfra videre til dødsleirer. De tyske okkupantene omdøpte byen til Litzmannstadt etter den tyske generalen Karl Litzmann (1850-1936), kjent for sin seier i slaget ved Łódź i november/desember 1914. Den nordøstlige delen av byen ble avsperret med piggtråd i et område som utgjorde en av de største gettoer tyskerne opprettet under andre verdenskrig. Da den ble befridd av sovjetiske styrker i januar 1945, var bare 877 tilbake av de 160 000 jødene som var der i 1940. Historie Åpningen Forberedelsene til å opprette gettoen begynte i oktober 1939 etter initiativ av Friedrich Übelhör, guvernøren for det tysk-okkuperte Kalisz-Łódź-distriktet. Den 8. februar 1940 ble gettoen åpnet etter ordre fra Johann Schäfer, i byområdene Stare Miasto og Bałuty, som hadde en jødisk befolkning på 40-70 %. Gettoen hadde til å begynne med et areal på 4,13 km², krympet til 3,82 km² i 1942. Befolkningstettheten var enorm. I 1942 bodde det 42 587 mennesker per 1 km². Tyskerne planla fra starten å gjøre Łódź judenrein («jøde-ren») alt i 1940, og da gettoen ble vedtatt i februar 1940, var den tenkt som et rent transitsted for jøder på vei ut av Wartheland og inn i Generalguvernementet, styrt av Hans Frank. Gauleiter Arthur Greiser planla sitt Warthegau som et laboratorium for etnisk rensing, der massive deportasjoner av polakker og jøder ville gi plass for en enorm innflytting av tyskere. Friedrich Übelhör sammenlignet jødene med «en pestbyll» som kunne «brennes bort uten et spor». I begynnelsen befant 160 000 jøder seg i gettoen. Fra 17. oktober til 4. november 1941 ble også jøder fordrevet fra Østerrike, Tsjekkia, Luxembourg og Tyskland (omlag 20 000 mennesker) hentet hit, og fra 7. desember 1941 til 28. august 1942 jøder fra likviderte gettoer i Warthegau (omlag 18 000 mennesker). I andre gettoer i det tyskokkuperte Polen fantes muligheter til kontakt mellom den jødiske befolkningen i gettoen og den ikke-jødiske befolkningen på utsiden, og i praksis kunne mat og andre varer smugles inn. I Łódź var dette praktisk talt umulig, siden enhver slik kontakt var forbudt. Gettoens grenser ble ytterligere patruljert av tyske politienheter. Inne i gettoen ble et eget jødisk politi opprettet for å hindre jøder i å flykte. Enhver jøde som befant seg utenfor gettoen, kunne bli skutt på stedet. Det samme gjaldt for personer som hjalp jødene. Gettoens innbyggere var derfor fullstendig avhengige av de tyske myndighetene for å skaffe seg mat, medisiner og andre dagligvarer. «Denne vinteren er det fare for at det ikke lenger er mat til alle jødene. Man burde ærlig vurdere om ikke den mest humane løsningen ville være å kvitte seg med de jødene som ikke er arbeidsføre ved hjelp av en hurtigvirkende innretning. Det ville uansett være mer behagelig enn å la dem sulte i hjel» Til tross for isolasjonen og de vanskelige forholdene, organiserte jødene i gettoen en egen administrasjon, skolesystem, postvesen, helse- og sosialtjeneste. Det første jødiske råd som administrerte Łódź-gettoen, mottok innkallelse fra tyskerne og ble aldri sett siden. Det jødiske råd for 1941-1942 var ledet av Chaim Rumkowski. På det meste rommet gettoen 117 fabrikker, verksteder og varehus som produserte for tyskerne. I 1941 innbrakte gettoens industriproduksjon over 16 millioner Reichsmark, utbetalt av tyskerne i form av slavelønn. Kommandanten Biebow Hans Biebow (1902-47) var overhode for gettoens administrasjon, egentlig kaffehandler i Bremen før han ble sendt til gettoen i Łódź. Han kunne være sjarmerende mot sine jødiske underordnede, og hadde med kaffe til Rumkowskis sekretærer da han kom tilbake fra permisjon i 1940. Men han levde fint med Endlösung og tjente godt på jødenes slavearbeid, samt jødiske eiendeler han tok beslag i. Biebow var blant funksjonærene som organiserte togtransport til dødsleiren Chelmno fra desember 1941 og ut 1942. Han sørget for å beholde kontrollen med getto-administrasjonen og dens 250 tyske ansatte, så den ikke tilfalt SS. Slik ble han sittende med profitten. Da gettoen ble stengt, sikret han seg at alt av verdi i gettoen ble sendt til Tyskland. Under razziaer i Łódź-gettoen i 1942 ble han sett bevæpnet med pistol, og i 1944 svek han jødene ved å få dem til å tro at de skulle flyttes til arbeidsleirer, mens de i virkeligheten ble sendt til Auschwitz-Birkenau. I juni 1944 gikk han inn på kontoret til Chaim Rumkowski, som var overhode for gettoens jødiske råd, og mishandlet den gamle mannen så voldsomt at han måtte innlegges på sykehus; og i august samme år satte han Rumkowski og konen hans på et tog til Auschwitz. Biebow likte å besøke gettoens staller, ofte i selskap med sin åtte år gamle sønn. Gutten hevdet stadig at hestene var skitne, for da ville Biebow slå stallgutten til blods. Uansett hvor rene hestene var, sørget guttungen alltid for å si at de var skitne. I september 1944, en dag Biebow var full, prøvde han å voldta en 16 år gammel jødinne, men måtte gi opp og skjøt henne i stedet i ansiktet. Han sørget personlig for å få familien hennes deportert. Radiologen Daniel Weisskopf (Wajskopf) (1899–1944) driftet en hemmelig radiolyttestasjon. 6. november 1944 ble skjulestedet hans røpet av en angiver. Biebow ble tilkalt, og Weisskopf rakk å få både ham og angiveren til å blø før Biebow skjøt ham ned. Weisskopf knivstakk dem, og Salomea Kape som overlevde krigen, mintes hvordan synet av Biebows bandasjerte hodet styrket jødenes moral. Weisskopf er begravd ved siden av sin bror Bernard (1905–45) som overlevde krigen. Etter den tyske kapitulasjonen i 1945 gjemte Biebow seg i Tyskland, men ble gjenkjent av en overlevende fra gettoen, arrestert og utlevert til Polen. Der ble han dømt til døden 30. april 1947 og henrettet 23. juni samme året. Det var Salomea Kape som fikk obdusere ham. Nedstengning Sovjetiske styrker rykket vestover under Operasjon Bagration, gikk inn i Polen og inntok Lublin 24. juli. 10. juni 1944 beordret Himmler gettoen likvidert. Tyskerne informerte Chaim Rumkowski, som fortalte innbyggerne at det var behov for arbeidskraft i Tyskland for å reparere ødeleggelsene etter allierte luftangrep. Den første transporten dro 23. juni 1944. Frem til den 14. juli sendte tyskerne over 7 000 jøder til tilintetgjørelsesleiren Chelmno (tysk: Kulmhof), der gasskamrene ble gjenåpnet. Da ble deportasjonene stanset etter vedtak om å likvidere Chelmno, fordi de sovjetiske styrkene nærmet seg. To uker senere ble deportasjonene gjenopptatt, da til Auschwitz-Birkenau. Dit dro den endelige deportasjonen fra Łódź 4. august. Dette skjedde mens sovjetiske styrker sto øst for elven Wisla. 1 000-1 500 jøder ble værende i gettoen med ansvar for å sortere eiendelene etter de deporterte, og å rydde opp. Den røde hær ankom 19. januar 1945, fem måneder senere. De fant bare 877 jøder tilbake av de mer enn 245 000 som var blitt internert der siden 1939. I motsetning til mange andre gettoer i Polen ble ikke Ghetto Litzmannstadt revet av tyskerne før de trakk seg tilbake. Referanser Eksterne lenker (en) Łódź Ghetto – kategori av bilder, video eller lyd på Commons (en) Ghetto Litzmannstadt – galleri av bilder, video eller lyd på Commons United States Holocaust Memorial Museum – Online Exhibition: Give Me Your Children: Voices from the Lodz Ghetto United States Holocaust Memorial Museum - Library Bibliography: Łódź Ghetto