Jan Mayen

Jan Mayen on Norrale kuuluv vulkaaniline saar Põhja-Jäämeres. Saarel ei ole püsielanikke. Saare pikkus on 55 km (edela-kirde suunal) ja pindala 373 km². Liustikega on kaetud 114,2 km² suurune ala Beerenbergi vulkaani ümbruses. Saarel on kaks osa: suurem kirdeosa Nord-Jan (Põhja-Jan) ja väiksem Sør-Jan (Lõuna-Jan), neid ühendab 2,5 km lai maakitsus. Saar asub 600 km Islandist kirdes, 500 km ida pool paiknevast Gröönimaast ja 1000 km läänes Nordkapist Norras. Saar on mägine, kõrgeim tipp on Beerenbergi vulkaan. Maakitsusel asub saare kaks suurimat järve: Sørlaguna (Lõuna-laguun) ja Nordlaguna (Põhja-laguun). Saare kolmas järv kannab nime Ullerenglaguna (Ullerengi laguun). Kuigi Jan Mayenit ja Svalbardi hallatakse eraldi, on neil ISO 3166-1 standardis ühine nimi Svalbard ja Jan Mayen tähisega "SJ". Poliitiline staatus Jan Mayeni saar on Norra Kuningriigi lahutamatu osa. Alates 1995. aastast on Jan Mayen Põhja-Norra Nordlandi maakonna vanema (fylkesmann) valitsemisalas. Osaline vastutus on määratud ka Norra kaitseväe logistikaorganisatsiooni jaamaülemale. Loodus Looduskaitseala 2010. aasta määrusega on saar Norra jurisdiktsiooni alla kuuluv looduskaitseala. Selle määruse eesmärk on tagada põlist Arktika saare ja läheduses asuvat mereelu, sealhulgas ookeani põhja säilimist. Jan Mayenis saab maabuda laevaga. See on aga lubatud ainult saare väikeses osas, Båtvikas ('paadi laht'). Kuna saarel ei sõida ühtegi kommertslennukit, ei pääse sinna lennukiga, välja arvatud vaid siis, kui rentida terve lennuk. Tšarterlennukiga maandumiseks tuleb eelnevalt luba taotleda. Saarel viibimiseks tuleb eelnevalt samuti luba saada, enamasti saadakse see mõne päevaga (või isegi mõne tunniga). Telgi ülespanek või laagri üles seadmine on keelatud. Välismaalaste riigis viibimise kohta on eraldi määrus. Pinnamood ja geoloogiline ehitus Jan Mayen koosneb kahest geograafiliselt eraldiseisvast osast. Nord-Jan on ümara kujuga ja on domineeritud 2277 m kõrge Beerenbergi vulkaaniga ja selle suure liustikuga (114,2 km²). Sør-Jan on kitsas, suhteliselt tasane ja liustikuta. Selle kõrgeim tipp on Rudolftoppen 769 m. Ilmajaam ja eluruumid asuvad Sør-Janil. Saar asub Jan Mayeni mikrokontinendi põhjapoolses otsas. Mikrokontinent kuulus algselt Gröönimaa laamale, kuid nüüd on see osa Euraasia laamast. Loomastik BirdLife International tunnistas saare oluliseks linnualaks (IBA), kuna see on suure hulga merelindude pesitsuspaik, mis toetab jää-tormilindude (78 000 – 160 000 paari), väikealkide (10 000 – 100 000 paari), põhjatirkude (74 000 – 147 000 paari) ja krüüslite (100–1000 paari) populatsioone. Kliima Jan Mayenil on Gröönimaa ja Svalbardiga sarnane hüperokeaaniline polaarkliima, mille Köppeni kliimaklassifikatsioon on ET. Golfi hoovuse tugevad mõjud muudavad hooajalised temperatuuride kõikumise saare laiuskraadidel väga väikeseks, ulatudes umbes 6 °C juurde augustis kuni −6 °C juurde veebruaris, kuid muudab saare ka pilviseks vähese päikesepaistega alaks isegi pideva polaarpäeva ajal. Sügav lumikate hoiab ära igikeltsa tekkimise, hoolimata aasta keskmisest temperatuurist, mis on pisut alla nulli. Elanikkond Ainsad saare elanikud on Norra kaitseväe ja Norra meteoroloogia instituudi töötajad. Saarel veedab talve kaheksateist inimest, kuid suvel võib elanike arv umbes kahekordistuda (35), kui tehakse suuri hooldustöid. Töötajad töötavad kas kuus kuud või ühe aasta saarel ning neid vahetatakse kaks korda aastas aprillis ja oktoobris. Tugimeeskonnad, sealhulgas mehaanikud, kokad ja õde, kuuluvad sõjaväelaste hulka. Sõjaväelased opereerisid Loran-C baasis kuni selle sulgemiseni 2015. aasta lõpus. Nii LORAN-saatja kui ka meteoroloogiajaam asuvad mõne kilomeetri kaugusel Olonkinbyeni asulast (Olonkini linn), kus kogu personal elab. Majandus Transport Transport saartele käib sõjaväe transpordilennukitega C-130 Hercules, millega sõidavad Norra kuninglikud õhujõud, mis maanduvad Jan Mayensfieldi kruusaga kaetud lennurajal. Lennukid lendavad Bodø pealennujaamast saarele kaheksa korda aastas. Kuna lennuväljal puuduvad instrumendid maandumise abistamiseks, on vaja head nähtavust ning pole harvad juhud, kui lennukid peavad naasma kahe tunni kaugusel asuvasse Bodøsse maandumata. Raskeveoste jaoks külastavad saart kaubalaevad suve jooksul, kuid kuna sadamaid pole, peavad laevad ankrusse jääma. Side Saarel pole põliselanikke, kuid sellele on antud ISO 3166-1 alfa-2 riigikood SJ (koos Svalbardiga). See kasutab internetidomeeni .no (.sj on eraldatud, kuid ei kasutata) ja andmekoodi JN. Jan Mayenil on telefoni ja internetiühendus satelliidi kaudu, kasutades Norra telefoninumbreid (riigikood 47). Selle amatöörraadio kutsungite eesliide on JX. Sellel on postikood NO-8099 JAN MAYEN, kuid tarneaeg varieerub, eriti talvel. Loodusvarad Jan Mayeni saarel on Trongskareti leiukohas üks kaevandatav loodusvara – kruus. Peale selle piirdub majandustegevus saarel asuvate Norra raadioside ja meteoroloogiajaamade töötajatele teenuste pakkumisega. Jan Mayenil on üks sillutamata lennuväli – Jan Mayensfield, mille lennurada on umbes 1585 m pikk. 124,1 km pikkusel rannikul ei ole ühtegi sadamat ega kaid, vaid ainult ankrukohad. Saare ümber on rohked kalavarud ja saare valdamine annab suure eksklusiivse majandusvööndi selle ümber. Norra ja Taani vaheline vaidlus Jan Mayeni ja Gröönimaa vahelise kalapüügikeelu tsooni üle lahendati 1988. aastal, andes Taanile suurema suveräänsuspiirkonna. Geoloogid kahtlustavad, et Jan Mayeni ümber ookeanipõhjas asuvad märkimisväärsed nafta- ja maagaasivarud. Ajalugu Terra nulliuse kontrollimata "avastused" 5.–9. sajandil liikusid arvukad Iirimaalt pärit munkade kogukonnad kogu Põhja-Atlandil nahkpaatides, uurides ja elades mõnikord kaugetel saartel, kus nende kloostrikogukonda oli võimalik eraldada tihedast kokkupuutest teistega. Nende esinemise kohta Fääri saartel ja Islandil on enne viikingite saabumist olemas kindlad tõendid ning keskaegsed kroonikad, nagu näiteks kuulus Abbotti Püha Brendani reis, annavad tunnistust toonasest ulatuslikust huvist maadeuurimise vastu. Tänapäevane Atlandi-ülene teekond tõestas varajaste navigaatorite võimet jõuda Põhja-Atlandi kõikidele maadele, Iirimaast veelgi kaugemale kui Jan Mayen, ja soodsate tuulte korral kiirusega, mis on umbes võrdne tänapäevaste jahtide omaga. Ehkki see on üsna teostatav, puudub Jan Mayeni keskaegsete maandumiste või asulakohtade kohta otsest füüsilist jälge. Varase keskaja raamatus Landnámabók viikingite poolt kirja pandud Svalbarð ("külm rannik") võis olla hoopis Jan Mayen (Lääne-Teravmägede (Spitsbergen) asemel, mille norralased nimetasid tänapäeval ümber Svalbardiks). Selles raamatus mainitud vahemaa Islandilt Svalbarðini on kahepäevane purjetamine (soodsa tuulega), mis vastab umbkaudsele 550 kilomeetrile Jan Mayenile ja mitte minimaalsele 1550 km Svalbardile. Isegi kui Jan Mayen võis toona Euroopas avastatud olla, unustati see hiljem mõneks sajandiks. 17. sajandil esitati saare taasavastamise kohta palju pretensioone, mida õhutas Arktika vaalapüügipiirkondade võitlus, ja saar sai palju erinevaid nimesid. 17. sajandi alguses tegutsenud vaalapüügi kapteni Thomas Edge'i sõnul, kes eksis tihti, avastas William Hudson saare 1608. aastal ja nimetas selle "Hudsoni puudutusteks ". Henry Hudson võis aga selle saareni jõuda ainult 1607. aastal, kui ta oleks teinud ebaloogilise ümberpõike oma marsruudil. Kahtlust äratab veel ka see, et ta ei märkinud seda üles oma logis. Douglas Hunter ajakirjas Half Moon (2009) usub, et Hudson ei maininud oma oletatavat saare avastust, kuna ta oli "ennetanud meeskonna vastuhakku, mis võis sel ajal puhkeda, kui mehed mõistaksid, kuhu ta üritas neid viia". See on aga Hunteri poolt üksnes spekulatsioon. Sellise väite toetuseks pole ühtegi tõendit. Jan Mayen Hollandi maadeuurimise ja -avastamise kuldajal Esimesed kontrollitud avastused: kaardistamine ja nimetamine Jan Mayeni esimesed kontrollitud avastused kolme eraldiseisva ekspeditsiooni poolt toimusid 1614. aasta suvel, arvatavasti paari kuu jooksul. Inglismaa John Clarke'i poolt Dunkirkist saadetud vaalapüügiekspeditsiooni juhtinud hollandlane Fopp Gerritsz (1631. aastal) väitis, et avastas saare 28. juunil ja nimetas selle Isabellaks. Jaanuaris loodi Hollandi Ida-India kompanii eeskujul Noordsche Compagnie ('põhjakompanii'), mis toetas Hollandi vaalapüüki Arktikas. Kaks selle laeva, mida finantseerisid kaupmehed Amsterdamist ja Enkhuizenist, jõudsid Jan Mayenini juulis 1614. Nende laevade kaptenid – Jan Jacobszoon mai van Schellinkhout laeval Gouden Cath ('kuldne kass') ja Jacob de Gouwenaer laeval Orangienboom ('apelsinipuu') – nimetasid saare Mr Joris Eylantiks Hollandi kartograafi Joris Caroluse auks, kes oli pardal ja kaardistas saari. Kaptenid tunnistasid, et kolmas Hollandi laev, kapten Jan Jansz Kerckhoffi Cleyn Swaentgen ('väike luik'), mida finantseerisid Delftist pärit Noordsche Compagnie aktsionärid, oli saarel juba saabumisel. Nad olid arvanud, et viimane, kes pani saare nimeks Maurits Eylandt (või Mauritius) Orange'i prints Maurice Nassaust auks, teatab oma avastusest riigile. Delfti kaupmehed otsustasid aga avastuse saladuses hoida ja naasid 1615. aastal oma kasumit jahtima. Järgnenud vaidlus lahendati alles 1617. aastal, ehkki mõlemal ettevõttel lubati vahepeal Jan Mayeni juures vaalu püüda. 1615. aastal läks inglise vaalapüüdja Robert Fotherby kaldale. Ilmselt mõeldes, et ta on teinud uue avastuse, nimetas ta saare Sir Thomas Smithi saareks ja vulkaanile pani nime Mount Hakluyt. Jean Vrolicq nimetas 1634. aasta kaardil saare Île de Richelieu'ks. Jan Mayen ilmus esmakordselt Willem Jansz Blaeu 1620. aasta kaardil, mille algselt avaldas Cornelis Doedz 1606. aastal. Blaeu, kes elas Amsterdamis, nimetas selle Jan Mayeniks kapten Jan Jacobszoon May Amsterdamist rahastatud Gouden Cathi auks. Blaeu koostas oma esimese üksikasjaliku kaardi saarest oma kuulsas "Zeespiegelis", 1623. aasta atlases, kinnitades saare praeguse nime. Hollandi vaalapüügibaas Aastatel 1615–1638 kasutas Jan Mayenit vaalapüügibaasina Hollandi Noordsche Compagnie, kellele 1614. aastal anti Arktika piirkondades vaalapüügi monopol. Ainult kaks laeva, üks Noordsche Compagnielt ja teine Delfti kaupmeestelt, püüdsid Jan Mayeni juurest 1615. aastal. Järgmisel aastal saadeti saarele mitu laeva. Noordsche Compagnie saatis Jan Jacobszi juhtimisel kaheksa laeva, keda saatis kolm sõjalaeva. Samal ajal saatsid Delfti kaupmehed Adriaen Dirckszi nime all viis laeva. Samuti oli Dunkirkist pärit kaks laeva, mille saatis John Clarke, Lisaks üks laev Londonist ja Hullist. Kapten Heertje Jansz laeval Hope Enkhuizenist kirjutas iga päev kokkuvõtted hooajast. Jan Mayenile jõudmiseks kulus laevadel kaks nädalat, kohale jõuti juuni alguses. 15. juunil kohtusid nad kahe Inglise laevaga, millel lubati jääda, tingimusel et nad annavad poole saagist hollandlastele. Dunkirki laevadele seati samad tingimused. Juuli lõpuks oli esimene laev väljunud vaalarasva täislastiga; ülejäänud lahkusid augusti alguses, mitmed olid samuti rasvaga täidetud. Sel aastal elas ja töötas saarel hooajaliselt 200 meest kuues ajutises vaalapüügijaamas (mis paiknesid looderannikul). Vaalapüügi esimesel kümnendil külastas Jan Mayenit igal aastal üle kümne laeva, teisel perioodil (1624 ja hiljem) saadeti viis kuni kümme laeva. Kui välja arvata mõned Dunkirki laevad, mis tulid saarele 1617. aastal ja olid kas minema aetud või sunnitud andma kolmandiku saagist hollandlastele, saadeti 1616. aastast Jan Mayenile ainult hollandlased ja Hulli kaupmehed. 1624. aastal ehitati lõunalahele kümme puumaja. Umbes sel ajal näisid hollandlased olevat loobunud ajutistest jaamadest, mis koosnevad purje- ja toornahkade telkidest, ja olid need asendanud kahe poolpüsiva jaamaga, kus asuvad puidust laod ja eluruumid ning suured tellistest ahjud, üks ülalnimetatud lõunalahes ja teine põhjalahes. 1628. aastal ehitati jaamade kaitseks kaks kindlust. Jan Mayeni juures tegutsevate meremeeste seas oli hilisem admiral Michiel Adriaensz de Ruyter. 1633. aastal, 26-aastaselt, kuulutati ta esimest korda de Groene Leeuw'i ('rohelise lõvi') ohvitseriks. Ta läks sama laeva pardal uuesti 1635. aastal Jan Mayeni juurde. 1632. aastal saatis Noordsche Compagnie Taanis töötavad Baski vaalapüüdjad Svalbardist välja. Kättemaksuks purjetasid viimased Jan Mayenile, kust hollandlased olid talveks lahkunud, et rüüstata hollandlaste tööriistad ja põletada elamud ja tehased. Grootebroeki kapten Outger Jacobszil paluti saare kaitsmiseks jääda järgmisel talvel (1633/34) Jan Mayenile koos kuue laevakaaslasega. Kui sama ülesandega rühm elas Spitsbergenil talve üle, surid Jan Mayenil kõik seitse inimest skorbuuti või trihhinelloosi (toore jääkaruliha söömisest). Vaalapüügi esimeses etapis oli saak üldiselt hea, mõnikord ülihea. Näiteks Mathijs Jansz. Hoepstock püüdis 1619. aastal Hoepstockbuktas 44 vaala, millest saadi 2300 tünni vaalarasva. Teises etapis oli saagikus palju madalam. Kui 1631. aasta osutus väga heaks hooajaks, siis järgmisel aastal püüti ilma ja jää tõttu vaid kaheksa vaala. 1633. aastal õnnestus 11 laeval tabada vaid 47 vaala; kui 1635. aastal tabas sama arv inimesi napi 42. Grööni vaala üleküttimise tõttu (saarel tapeti ja töödeldi umbes 1000 vaala) oli see liik seal 1640. aasta paiku väljasuremise äärel, sel ajal hüljati Jan Mayen ning ta oli kahe ja poole sajandi jooksul asustamata. 19. ja 20. sajand Rahvusvahelisel polaaraastal 1882–1883 Austria-Ungari põhjapooluse ekspeditsioon jäi üheks aastaks Jan Mayenile. Ekspeditsioon tegi ala ulatusliku kaardistamise, nende kaardid olid nii kvaliteetsed, et neid kasutati kuni 1950. aastateni. Jan Mayeni saarel asuv Austria polaarjaam ehitati ja varustati 1882. aastal täielikult krahv Wilczeki omal kulul. Jääkarusid Jan Mayenil esineb, ehkki varasemate aegadega võrreldes on nende arv vähenenud. Aastatel 1900–2020 elasid paljud Norra mõrrapüüdjad Jan Mayenil talvel, jahtides lisaks mõnele jääkarule ka polaarrebaseid. Kuid peagi pani liigpüüdmine kasumi langema ja jaht lõppes. Jääkarud on selles Arktika piirkonnas geneetiliselt eristatavad mujal elavatest. Rahvasteliit andis saarele Norra jurisdiktsiooni ja 1921. aastal avas Norra esimese meteoroloogiajaama. Norra meteoroloogiainstituut vallutas saare keskosa Norra jaoks 1922. aastal ja kogu saare 1926. aastal, kui Hallvard Devold oli saare ilmavaatluste baasi juhataja. 27. veebruaril 1930 tehti saar de jure osaks Norra Kuningriigist. Teise maailmasõja ajal tungis Saksamaa 1940. aasta kevadel Mandri-Norrasse ja okupeeris selle (Operatsioon Weserübung). Jan Mayeni neljameheline meeskond viibis oma ametikohtadel ja protestiks hakkasid oma ilmateateid saatma Norra asemel Ühendkuningriigile. Britid andsid Jan Mayenile "Saar X" ja üritasid seda tugevdada oma vägedega, et neutraliseerida iga Saksamaa rünnak. Norra patrullpaat HNoMS Fridtjof Nansen sõitis karile Nansenflua kaldal, mis oli üks saarte paljudest laevadele kaardistamata aladest. 68-meheline meeskond hülgas laeva ning liitus kaldal Norra meeskonnaga. Briti ekspeditsiooni ülem, kes olid ajendatud sõjalaeva kaotusest, otsustas Jan Mayenist loobuda järgmise kevadeni ja tegi kutsungi päästelaeva jaoks. Mõne päeva jooksul saabus laev, mis evakueeris neli norralast ja nende võimalikud kindlustused pärast ilmajaama lammutamist, et see ei satuks sakslaste kätte. Sakslased üritasid 16. novembril 1940 saarele viia ilmameeskonna. Meeskonda vedav Saksa mereväe traaler jooksis karile Jan Mayeni kaldal pärast seda, kui patrulliv Briti hävitaja oli neid radaril märganud See ei olnud juhus, kuna Saksamaa plaan oli algusest peale teada olnud, sest Briti lutikad olid pealt kuulanud operatsiooni infot algusest peale, ning hävitaja oli sakslasi juba oodanud. Suurem osa meeskonnast jõudis kaldale ja hävitajalt maabunud sõjaväelased võtsid nad vangi. Liitlased naasid saarele 10. märtsil 1941, kui patrullpaadi Honningsvaag saatel maabunud Norra laev Veslekari viis saarele 12 Norra ilmajaama töötajat. Meeskonna raadiosignaalid reetsid kiiresti nende viibimise saarel teljeriikidele ja Saksa lennukid Norrast hakkasid pommitama Jan Mayenit alati, kui ilm seda võimaldas, kuigi nad ei teinud palju kahju. Varsti saabusid varustus ja kindlustused ning isegi mõned õhutõrjerelvad, andes saarele mõnekümne ilmajaama töötaja ja sõdurite näol kaitse. 1941. aastaks oli Saksamaa loobunud liitlaste saarelt väljatõrjumise lootusest ja pidevad õhurünnakud peatusid. 7. augustil 1942 purunes Saksa Focke-Wulf Fw 200 Condor, kes oli tõenäoliselt jaama pommitamise ülesandega, lähedal udus vastu Danielssenkratereti mäenõlva, kõik üheksa meeskonnaliiget said surma. 1950. aastal avastati saare edelapoolsel küljel veel ühe nelja meeskonnaliikmega saksa lennumasina vrakk. 1943. aastal rajasid ameeriklased põhjaosas Atlantic City nimelise raadiosaatejaama, et proovida leida Gröönimaal Saksa raadiobaase. Pärast sõda asus meteoroloogiajaam Atlantic Citys, kuid kolis 1949. aastal uude asukohta. Raadio Jan Mayen oli ka Põhja-Jäämere laevaliiklusele oluline raadiojaam. 1959. aastal otsustas NATO rajada LORAN-C võrgu Atlandi ookeani ja üks saatja pidi olema Jan Mayenil. 1961. aastaks olid uued sõjaväerajatised, sealhulgas uus lennuväli, töövalmis. Mõnda aega kahtlesid teadlased, kas Beerenbergi vulkaanis võiks mingit tegevust olla, kuid 1970. aastal purskas vulkaan ja lisas veel 3 km² maad saarele kolme kuni nelja nädala jooksul. Vulkaanil oli veel purskeid 1973. ja 1985. aastal. Purske ajal võib saare ümbruse meretemperatuur tõusta külmumistemperatuurist kõrgemale, umbes 30 °C juurde. Saarel asuvad ajaloolised jaamad ja hooned on Hoyberg, Vera, Olsbu, Puppebu (palkmaja), Gamlemetten või Gamlestasjonen (vana ilmajaam), Jan Mayeni raadio, Helenehytta, Margarethhytta ja Ulla (palkmaja Beerenbergi jalamil). Vaata ka Svalbard ja Jan Mayen Svalbard Viited