Brandval kirke

Brandval kirke har navn Guds Aasyns kirke og er en nygotisk korskirke fra 1651 bygd i tre. Den ligger på østsida av Glomma på Brandval i Kongsvinger. Kirken var i sin tid i Grue prestegjeld. I 1863 ble Brandval sogn utskilt til eget prestegjeld, som utgjorde den nordlige del av Kongsvinger og i tillegg omfattet Roverud kirke og Lundersæter kirke. Historie Kirken ble bygget i 1651 som en upanelt, laftet trekirke og var opprinnelig en annekskirke. Under en restaurering i 1839 fikk kirken tegltak og under en ombygging i 1876–77 fikk den ny bekledning. Johan Heinrich Günther Schüssler, som også står bak mange andre viktige bygg i Kongsvinger-området i denne perioden, var arkitekten bak ombyggingen. Under ombyggingen ble mye av interiøret byttet ut, men det gamle interiøret ble ikke kastet og kunne derfor settes tilbake på plass under restaureringen i 1966–1967. Selv om nærliggende Roverud nå har en egen kirke og er et større sted en Brandval, utføres fortsatt konfirmasjoner og begravelser i Brandval kirke. Sistnevnte mest på grunn av at Brandval kirke, i motsetning til Roverud kirke, har en kirkegård. Kirkebygget Siden Brandval kirke er det eldste stående kirkebygget i Glåmdal, har det spesiell interesse hvordan denne kirken er konstruert. Arkitekt Ola Storsletten ved Norsk institutt for kulturminneforskning (NIKU), foretok en undersøkelse av kirkebyggets konstruksjon, den 10. august 1995. Han foretok også en undersøkelse den 12. april 2001. Storsletten beskriver kirken som en korskirke med relativt korte korsarmer. Taket i hovedskipet har krysshvelv av tre, mens sideskipene har tønnehvelv. Hvelvene er konstruert av treribber og bord. Brandval kirke er den eneste kirken fra 1600-tallet i Norge der krysshvelv av tre er bevart. Kirken er en tømmerkirke med stående panel utvendig og innvendig. Vesttårn og sakristi ble bygd til i bindingsverkskonstruksjon under utbyggingen i 1876-77. Bygningskyndige i 1876 har antatt at materialer fra Berger og Fyrilund kirker er blitt benyttet ved bygging av Brandval kirke i 1651. Storsletten tilbakeviser ikke denne teorien. Altertavla Altertavla i Brandval kirke er skåret av Lauritz Lauritzen i 1651 og malt av Thomas Blix i 1728. Den ble fjernet fra Brandval kirke i 1877 og gjeninnsatt i 1966–67. Nederst ses Kristi korsfestelse, i midten Kristi oppstandelse og himmelfart og øverst den himmelske og seirende Herre. Altertavla var i svært dårlig forfatning da den ble tilbakeført fra Norsk Folkemuseum. Den antatte toppfigeren manglet ansikt, en arm og ett og et halvt bein. Nytt toppstykke ble laget etter tegning av riksantikvaren personlig. Den 80 årige treskjærer, Anton Skyrud, Kongsvinger og treskjærer Fridstrøm og sønn, Oslo skar og reparerte figurer. Treskjærer Fridstrøm laget tre helt nye figurer, nemlig Maria etter foto fra Eidsberg kirke, og Moses og Aron etter utlånte figurer fra Stange kirke. I ettertid er det trukket i tvil om det var Lauritzen som skar ut altertavla i Stange kirke. Litt underlig er det at det ble to figurer til overs etter at restaureringa var ferdig: To figurer av Kristus som holder en globe i venstre hand og rekker høyre hand i været med tre fingre pekende oppover. Figurene er svært like de som er på toppstykket på altertalva i Hoff kirke på Toten. Prekestolen Prekestolen i Brandval kirke er skåret av Lauritz Lauritzen i 1651 og malt av Thomas Blix i 1728. Den ble fjernet fra Brandval kirke i 1877 og gjeninnsatt i 1966–67. Den som fikk i oppdrag å fullføre hele restaureringen av prekestolen og altertavla i Brandval kirke, var Ove Qvale, som i løpet av mai og juni 1967 kunne se seg ferdig med sitt oppdrag. Figurene på prekestolen og altertavla ble tatt ut av kirken under den store reparasjonen som ble gjort i 1839. De ble stablet på en låve i nærheten og det kan tenkes at ikke alle figurene ble satt på plass igjen etterpå. Dette kan kanskje forklare hvorfor det er så vanskelig å vite sikkert hvor mange figurer det egentlig har vært på altertavla og prekestolen, og hvor disse i tilfelle er blitt av. Det virker også som det ikke alltid er fullstendig sammenheng med tekstene i billedfeltene og figurene på prekestolen. Kanskje er et felt fjernet i senere tid, og en figur er blitt til overs eller mangler helt. For å kunne illustrere at en av figurene på prekestolen er plassert i et felt hvor den kanskje ikke hører hjemme, kan bildet til venstre være til nytte. Teksten i feltet er: Salvator Mundi. Det er en betegnelse som vanligvis blir gitt Kristus og som henspiller på at han er Verdens Frelser. Han blir oftest da framstilt med en globe i venstre hånd og med høyre hånd hevet i været og tre fingre pekende oppover. Den som er plassert i feltet er evangelisten Markus. Det burde stått Sanct Marcus under hans bilde på samme måte som det står Sanct Lucas under bildet til evangelisten Lukas. Se forrige detaljbilde av prekestolen. Denne mulige sammenblandigen av personer ødelegger for øvrig ikke inntrykket av en uvanlig vakker og pent restaurert prekestol. Døpefonten Det er mange uklarheter omkring den døpefonten som står i kirken i dag. Det er mest trolig at det ble snekret en ny døpefont i tre til kirken i 1651. Deler av denne døpefonten befant seg på Folkemuseet i 1965. Den kunne ikke rekonstrueres, men den 6-kantede overdelen var i behold og kunne benyttes. Denne overdelen ble plassert som overdel på den kleberstensdøpefonten som sto i kirken fra før. Kleberstensdøpefonten er det eldste inventaret i kirken. Den har stått i en av de eldre småkirkene i Brandval. Den er fra middelalderen og laget mellom 1175 og 1250. Sannsynligvis ble den ikke satt inn i kirken før i 1877. Mona Bramer Solhaug har beskrevet kleberstensdøpefonten i Brandval kirke inngående i sin avhandling om middelalderens døpefonter i Norge. Her er noe av beskrivelsen: «Materialet: Klebersten. Hard, grå, glimmerrik med rustbrune flekker. Beskrivelse: Kum har stump kjegleform og horisontal underside. Sagtannbånd langs munningsrandens ytterkant. Fot med skaft: Sylindrisk skaft med båndflette i toplansrelieff nederst og kraftig repstav på midten. Rund fot med konveks (hvelvet) overside dekket av bladranke og spissfliker i lavt relieff. Tilstand: Godt bevart. Proveniens: Antagelig fra Fyrilund eller Berger middelalderkirker. Datering: 1175-1250. Kommentar: Tilhører spissflikfonter, en hetrogen gruppe langs riksgrensen på Østlandet. Utbredt i svenske grenselandskaper: Gruppen er hugget av et stort antall håndverkere og har ujevn håndverksmessig kvalitet. Hovedproduksjon i første halvdel av 1200-tallet. Kum er beslektet med Frogn, fotens form med Idd og Hof, relieff på fot med Eidskog.» Referanser Litteratur Erik Svenke Solum: Guds Aasyn Kirke, Brandval Kirke og Menighet. Utgitt av Brandval Menighetsråd. 1978. Helge Langen og Halvor Noer (red): Brandval Kirke 350 år, Glimt fra kirkens historie Brandval menighet de siste 25 år. Utgitt av Brandval Menighetsråd. 2001. ISBN 82-995996-0-1. Eksterne lenker (no) «Brandval kirke». Kirkesøk. Den norske kirke. (no) «Brandval kirke». Kulturminnesøk. Riksantikvaren – Direktoratet for kulturminneforvaltning. Brandval kirke, Artemisia.no Kongsvinger kirkelige fellesråd