בית הכנסת הישן באסן

בית הכנסת הישן באסן הוא עדות מרשימה לתרבות היהודית בגרמניה שלפני מלחמת העולם השנייה. בית הכנסת שמור ומרשים מאד מבחינה ארכיטקטונית. הוא נבנה בסגנון ביזנטי במרכז העיר, ונחנך תחת הכינוי 'בית הכנסת החדש' בשנת 1913; בית הכנסת ניזוק קשות במהלך ליל הבדולח בשנת 1938, אך ניצל מנזקי ההפצצות במהלך המלחמה. אחרי המלחמה עוצב מחדש פנים בית הכנסת שנשרף, וב-1960 הוסב המבנה למוזיאון לעיצוב תעשייתי. עם עליית העניין בשימור היסטורי, עבר המבנה שחזור נוסף בשנות ה-80 והוא הוחזר לעיצובו המקורי, כהכנה להפיכתו כמרכז הנצחה ומוזיאון, וכמוסד המוקדש לתיעוד ולקידום ההיכרות עם ההיסטוריה של הקהילה היהודית לשעבר בעיר. בצמוד למבנה נמצא בית הרב, שמאז 2011 פועל בו מכון סלומון לודוויג שטיינהיים, מכון מחקר של אוניברסיטת דויסבורג-אסן שמתמקד בחקר ההיסטוריה התרבותית והדתית ובתולדות הספרות של הקהילה היהודית באזורים דוברי גרמנית. היסטוריה של הבניין עם מספר גדל והולך של משפחות יהודיות שעברו לאסן בתחילת המאה ה-19, הוקמה קהילה רשמית בשנת 1858. הרב סלומון סמואל בעל האוריינטציה הרפורמית מונה בשנת 1894, ועם צמיחת הקהילה היהודית החליט להקים במרכז העיר בית כנסת גדול חדש שיסמן את חשיבותה של היהדות בחברה הגרמנית. האדריכל אדמונד קורנר מונה, ותכנן בניין אבן גדול בסגנון ביזנטי שבראשו כיפת נחושת. בהשפעת היוגנדסטיל, סגנון אמנותי, בעיקר בתחומי האדריכלות והאומנות הדקורטיבית, שהיה נפוץ בגרמניה בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. פנים בית הכנסת היה מרוצף בצבע כחול עמוק עם הדגשות זהב. עיטור הפנים כך משקף מסורות יהודיות; סמלים יהודים כלולים בפסיפסים ובוויטראז'ים. הבניין נחנך כבית הכנסת החדש ב-25 בספטמבר 1913, ובמשך 25 שנה היה המרכז התרבותי והחברתי של קהילה שב-1933 מנתה כ-4,500 חברים. האולם המרכזי (ששימש לעיתים קרובות גם לקונצרטים) יכול היה להכיל יותר מ-1,500 איש, כולל אלה בכמה גלריות. מלפנים היו עוגב ובימה גדולה. בנוסף לאולם הגדול, שכן בבניין בית כנסת משני שישמש את המתפללים בימי חול עם נוכחות צנועה יותר, כיתות, אולם קהילה, מזכירות וספרייה. צמוד בחלקו האחורי של המבנה היו דירות לרב ולחזן. תפיסת השלטון על ידי הנאצים ב-1933 החלה מדיניות אנטי-יהודית חמורה יותר ויותר, שהגיעה לשיאה בליל הבדולח ב-9 – 10 בנובמבר 1938. בית הכנסת הישן הוצת, ופנים המבנה נרס כליל. החלק החיצוני נותר כמעט שלם. אף על פי שאסן עצמה הופצצה בכבדות רבה, הבניין עצמו הצליח לשרוד את מלחמת העולם השנייה ללא נזק נוסף. בין השנים 1945–1959 עמד בית הכנסת לשעבר ללא שימוש כחורבה בקצה מרכז העיר אסן. ב-1959 הקימה הקהילה היהודית שנותרה בחיים, לאחר שהשתמשה בבית הרב כמרכז הקהילה, בית כנסת חדש, קטן בהרבה, שהוא מקום התפילה הנוכחי. באותה שנה רכשה העיר אסן את בית הכנסת לשעבר ובשנים הבאות של 1960/1961 שיפצה אותו ובמקום נפתח מוזיאון לעיצוב תעשייתי, "Haus Industrieform". לשם כך שופץ הפנים שעוצב מחדש כדי להתאים לייעודו החדש, שרידי ארון הקודש של בית הכנסת הוסרו וכל פסיפסים וקישוטים ששרדו טויחו או נצבעו. אולם התפילה המרכזי חולק והותקנה רצפה חדשה והתקרה כוסתה. שריפה, שנגרמה מקצר חשמלי, פגעה קשות בתערוכת העיצוב ב-1979. אירוע זה ויחס שונה לטיפול במבנים היסטוריים גרמו לבסוף למועצת העיר אסן לייסד את המוסד הנוכחי בית הכנסת הישן בארפורט, מרכז לתיעוד היסטורי ופוליטי. בין השנים 1986–1988 שוחזר הבניין כולו, במימון מדינת נורדריין-וסטפאליה, תוך שהוא משחזר משהו מהמראה הקודם, שחזור הכיפה (בטיח רגיל ולא בפסיפס הכחול המקורי), החזרת המרפסת ושחזור השיש וארון הקודש. היום בשנת 1988 החליטה מועצת העיר אסן להקים בית תרבות יהודי ואנדרטה בבית הכנסת הישן. נוצרו אזורי תצוגה חדשים. בכניסה הוקמה רחבה מרוצפת על שם אדריכל בית הכנסת, 'אדמונד-קורנר-פלאץ'. הפתיחה המחודשת הרשמית התקיימה ב-13 ביולי 2010. כיום מתקיימות בבית הכנסת תערוכות ואירועים למתעניינים בתרבות ודת יהודית, בנוסף לקונצרטים, הצגות, הרצאות ואירועי תרבות נוספים. בנובמבר 2022 נורו כדורים לעבר בית כנסת. פגיעות הירי אותרו בבית רב בית הכנסת. לא היו נפגעים. קישורים חיצוניים הערות שוליים גלריה