Oklando salos

Oklando salos (angl. Auckland Islands, maor. Motu Maha) − Naujajai Zelandijai priklausančių vulkaninių salų grupė Ramiojo vandenyno pietvakariuose, 465 km į pietus nuo Naujosios Zelandijos Pietų salos. Oklando salos negyvenamos, bet jose dažnai lankosi mokslinės ekspedicijos, nes čia yra ruonių gulyklos; peri pingvinai. Geografija Vyrauja vėsus, drėgnas ir vėjuotas klimatas. Salų dirvožemis prastas, žemumose auga krūmynai. Veisiasi laukiniai galvijai, ruoniai, jūrų liūtai, jūrų drambliai. Didelės paukščių, ypač petrelinių bei pingvinų populiacijos. Yra endeminių paukščių, augalų rūšių. Salyno plotas − virš 600 km². Didžiausias aukštis − 705 m. sudarytas iš 6 pagrindinių: Oklando (45 917 ha), Adamso (9 696 ha), Enderbio (696 ha), Nusivylimo (290 ha), Roso (80 ha), Juingo (58 ha) ir keleto mažesnių salų. Istorija Yra įrodymų, kad salyne, Enderbrio saloje, XIII a. gyveno polineziečiai. Tai buvo piečiausia žinoma polineziečių gyvenvietė. Oklando salas 1806 m. atrado britų jūrininkas Abrahamas Bristou. Veikė banginių medžioklės stotis, kuri 1852 m. uždaryta. XIX a. viduryje nesėkmingai bandyta apgyvendinti salas: maoriai ir jų moriorių kilmės vergai iš Čatamo salų salyne gyveno 20 metų. Kai kurie iš jų grįžo į Čatamo salyną, bet didžioji dalis persikraustė į Stiuarto salą, kurioje jų palikuonys gyvena iki šiol. Taip pat europiečių bandyta sukurti žemės ūkiu ir banginių medžiokle besiversiančią gyvenvietę, tačiau ši gyvavo neilgai − tik du su puse metų. XIX a. 10 dešimtmetyje į salyną atvežti naminiai jaučiai bei avys. 1998 m. Naujosios Zelandijos subantarktinės salos, įskaitant Oklando salas, įtrauktos į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą. Šaltiniai Nuorodos Oklando salos Archyvuota kopija 2012-12-05 iš Wayback Machine projekto. (anglų k.)