מרטיניק

מרטיניק (בצרפתית: Martinique) הוא אי בשליטת צרפת בים הקריבי, המוגדר כ"מחוז שמעבר לים" של צרפת. היסטוריה האי נכבש לראשונה על ידי צרפת בשנת 1635. לאורך כל שנות השלטון הצרפתי במקום שימש האי כמקור לאספקת סוכר, קפה, רום וקקאו. שבויים אפריקאים ממערב אפריקה הובאו למקום כעבדים והם האבות של מרבית האוכלוסייה באי כיום. בשנת 1685 גורשו יהודי מרטיניק מן האי. בשנת 1763 נולדה באי ז'וזפין דה בוהרנה שהייתה לימים אשתו של נפולאון בונפרטה. מרטיניק נכבשה מספר פעמים על ידי הבריטים, כולל פעם אחת במהלך מלחמת שבע השנים ופעמים במהלך מלחמות נפוליאון. בריטניה שלטה באי כמעט ברציפות בשנים 1794–1815, והוא הוחזר לצרפת בסיום מלחמות נפוליאון. מאז נשאר מרטיניק ברשות צרפתית. ב-8 במאי 1902, התפרץ הר הגעש פלֶה והחריב כליל את העיר סן-פייר. כתוצאה מכך נהרגה כל אוכלוסיית העיר (כ-30,000 תושבים) למעט שלושה, אחד מהם היה באותו זמן אסיר בבית הכלא בעיר, ששרד בזכות כותלי בית הכלא העבים. לאחר כיבוש צרפת בידי גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה, הוברחו למרטיניק עתודות הזהב של צרפת, וכן מספר אוניות צבאיות ואזרחיות, כולל נושאת המטוסים היחידה של צרפת. באי שלט המושל רובר שהיה נאמן לשלטון וישי. עוד לפני הצטרפותה למלחמת העולם השנייה, וביתר שאת לאחר מכן, הביעה ארצות הברית התעניינות באי ופעלה למנוע את הברחת הזהב או האוניות מהאי או כניסת כוחות גרמניים אליו. במאי 1942 הגיעה ארצות הברית להסכמה עם מושל מרטיניק על הימנעות משימוש באוניות הצרפתיות באי. אולם שנה לאחר מכן, לאור בריחת חלק מהאוניות מהאי, הודיעה ארצות הברית על ביטול ההסכמות, ובתחילת יולי הועבר השלטון במרטיניק לידי כוחות צרפת החופשית. מרטיניק הוכרזה רשמית כ"חבל ארץ שמעבר לים" של צרפת ב-19 במרץ 1946. החל משנת 1978 פועלת תנועת העצמאות המרטיניקנית, המיוצגת במוסדות שלטון מקומיים אך זוכה בתמיכה מועטה מתושבי האי. גאוגרפיה האי ממוקם בים הקריבי, צפונית לטרינידד וטובגו. האי הוא חלק מהאנטילים הקטנים. אסונות הטבע השכיחים ביותר במרטיניק הם הוריקנים, הפוקדים את האזור מדי פעם, הצפות בחורף והתפרצויות הרי געש. אקלים האקלים הטרופי של מרטיניק ממותן על ידי רוחות הסחר, והטמפרטורה הממוצעת היא 26 מעלות צלזיוס לאורך כל השנה. כמות המשקעים גבוהה, אם כי לא אחידה לאורך כל השנה, ומשתנה בהתאם לגובה; כמות המשקעים השנתית נעה בין 3988 ל-4877 מ"מ באזור ההררי הצפוני הפונה לאוקיינוס האטלנטי, ועד פחות מ-990 מ"מ בדרום. בשל אקלים זה ופוריות האדמה הגעשית, הצמחייה במרטיניק שופעת, עם מנגרובים לאורך החופים, סוגי עצים רבים ושרכים בפנים הארץ. דמוגרפיה חלוקה אתנית: כ-90% אפריקאים ובני תערובת אפריקאים-לבנים-הודים. כ-5% לבנים. דרום-מזרח אסייתים וסינים - פחות מ-5%. חלוקה דתית: כ-86% קתולים. 5.60% פרוטסטנטים. 0.5% מוסלמים. 0.5% בהאים. 0.3% הינדואים. 7.1% חסרי דת או משתייכים לדתות אחרות (עובדי אלילים, בודהיסטים ועוד) כלכלה הכלכלה במרטיניק מבוססת בעיקרה על גידול קנה סוכר, בננות, תיירות וכן ייצור נורות. החקלאות מהווה כ-6% מהתל"ג והתעשייה הזעירה, כ-11%. בשנים האחרונות ישנו גידול בענפי קני-הסוכר והבננות, כאשר מרבית הסוכר משמש ליצור רום והבננות נשלחות ברובן לצרפת. חלוקה מנהלית האי מחולק ל-4 נפות שמחולקות ל-45 מחוזות (סה"כ יחד). תרבות האמן פול גוגן התגורר במרטיניק בשנת 1887. גוגן צייר את הנוף הטרופי ואת הנשים המקומיות. מרכז הפרשנות של פול גוגן (לשעבר מוזיאון גוגן) מוקדש לשהותו באי. שירו של אמה סזר, "מַחְבֶּרֶת של שיבה אל ארץ המולדת" (Cahier d'un retour au pays natal), משרטט את מסעו המדומיין של המשורר חזרה למולדתו מרטיניק, שם הוא מוצא אותה במצב של עוני אדיר ונחיתות פסיכולוגית כתוצאה מהנוכחות הקולוניאלית הצרפתית. בשנת 1890 פרסם לפקדיו הרן ספר מסעות בשם "שנתיים באיים האנטילים הצרפתיים" (Two Years in the French West Indies), שבו מרטיניק ("רשימות ממרטיניק") היא הנושא המרכזי; תיאוריו את האי, האנשים וההיסטוריה הם תצפיות מלאות חיים על החיים לפני התפרצות הר פלה ב-1902, ששינתה את האי דרמטית. "ספריית אמריקה" (The Library of America) פרסמה מחדש את יצירותיו בשנת 2009 תחת הכותרת "הרן: כתבים אמריקאיים" (Hearn: American Writings). קישורים חיצוניים אתר האינטרנט הרשמי של מרטיניק מרטיניק, ברשת החברתית פייסבוק מרטיניק, ברשת החברתית X (טוויטר) מרטיניק, ברשת החברתית אינסטגרם מרטיניק, סרטונים בערוץ היוטיוב מרטיניק, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית) עמרי גלפרין, קפיצה למרטיניק: הקאריביים הצרפתיים, באתר nrg‏, 24 באוקטובר 2009 "מארטיניק", יהודה דוד אייזנשטיין (עורך), אנציקלופדיה אוצר ישראל, ניו יורק: פרדס, תשי"ב, חלק ו, עמוד 84, באתר היברובוקס הערות שוליים